ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 15, 2003-05-04 11:00

אילן שלגי: שלום רב.

אילן שלגי: ראשית, תודה על האירוח.

אילן שלגי: אנו מאוד שמחים להיות בבית ספרכם ולראות את הפעילות שלכם.

אילן שלגי: הוועדה שלנו החלה את סיוריה בפריפריות.

אילן שלגי: ביקרנו כבר בשדרות בדרום, ועכשיו אנו מסיירים במעלות ובתפן שבצפון.

אילן שלגי: אנו משתדלים לבחון את מערכת החינוך בכל רחבי הארץ, אך כאמור, אנו רואים חשיבות רבה בכל המתנהל בשטחי הפריפריה, ולכן נותנים לאזורים אלה קדימות.

אילן שלגי: נשמח לשמוע אתכם, אם כי אני מתנצל מראש על כי זמננו קצר מלשמוע את כל מה שהיינו רוצים לשמוע ולראות.

לילי אלדר: כפי שאתם ודאי יודעים, האזור כאן הוא מגוון, ואנו, בתור בית הספר, משתדלים לתת מענה לכל הצרכים שמתעוררים בשל הבדלי האוכלוסיות.

לילי אלדר: אנו כל הזמן רואים מול עינינו את דור העתיד, הילדים שבשבילם אנו קמים בבוקר, ומשתדלים לעשות הכל על-מנת לתת להם את הכלים הדרושים כדי לחיות חיים טובים – לשרת בצבא ולצאת לחיים מוצלחים.

לילי אלדר: כדי להשיג את המטרה הזאת, בבית ספרנו אנו מבקשים להגדיר חוזה עם תלמידינו; בואו אלינו בכיתה ז', וצאו עם כל הכלים הדרושים לכם בסוף כיתה י"ב.

לילי אלדר: חשובה לנו הרציפות אצל התלמיד, חשוב לנו שהתהליך עבורו יהיה טבעי ולא רצוף במעברים בעיתיים.

לילי אלדר: לכן אנו משתדלים שמורים בחטיבה התחתונה יוכלו ללמד גם בזו העליונה ולהפך.

לילי אלדר: צוות שלם של מורים מתעסק בעניין הרציפות, ואנו עושים הכל כדי שהתלמיד ייתקל בכמה שפחות קשיים.

לילי אלדר: כאמור, מדובר בבית ספר מקיף – מה שאומר שהוא כולל אוכלוסיות שונות.

לילי אלדר: לא מדובר במסגרת ממיינת אלא בכזאת שפותחת את שעריה.

לילי אלדר: אמנם יש באזור בתי ספר סלקטיביים, אך עד כה הוכחנו מסירות והתייחסות אישית לכל תלמיד ותלמיד, וזה מה שגורם להם להמשיך להגיע הנה.

לילי אלדר: הצוות נותן מענה לכל הבעיות שמתעוררות, ומטפח כל פרט באוכלוסיות האלה.

לילי אלדר: מדובר בעיר הגירה במובן הכי חיובי, וזהו בית ספר קהילתי בכל מובן המילה.

לילי אלדר: מערכת החינוך כאן היא לא רק חלק מהעיר, היא למעשה העיר.

לילי אלדר: העיר מבינה שדאגה לילדים – מהגן, דרך התיכון, הגיוס לצה"ל והחזרה הנה – כל אלה הם עניינים שעליה לקחת על עצמה.

לילי אלדר: כתוצאה מכך שבית הספר משקף הגירה, יש בו פונקציות שלא קיימות בבתי ספר אחרים.

לילי אלדר: המסירות לבית הספר ולתלמידים היא טוטאלית, וזהו ממש בית ספר ללא הפסקה.

לילי אלדר: אנו רוצים לבקש מכם שתבחינו בין פריפריה למרכז.

לילי אלדר: אם אנו רוצים להוציא את התלמידים שלנו למרכז, אין לנו התקציב לכך.

לילי אלדר: יש לתת לילדים במקומות כאלה יותר, ואתם צריכים לעזור לנו לגרום לכך שילדים שגדלים במקומות כאלה ילכו לצה"ל ואז יחזרו לישוב, כדי לגדל פה דור אופטימי חדש.

לילי אלדר: אין ספק, יש פה חלוצים.

לילי אלדר: אבי מנשס: עם כל הכבוד לאורחינו, זהו בית הספר שלנו, ללא שום הצגות.

לילי אלדר: יש לנו נוהלי עבודה מאוד מסודרים, נוהלי משמעת לא פשוטים – אין חימצונים, אין פירסינג וכו', יש תוכניות ערכיות וחינוכיות, תוכנית פדגוגית והפסקה פעילה.

לילי אלדר: בחוברות שלפניכם מפורטות שאר הפעילויות, ולא ניתן להתעלם מהעשייה הרבה שנעשית כאן, עשייה יום-יומית.

ענת דרורי: בית הספר הבין, שעל-מנת שנוכל לקדם את התלמידים, עלינו להשקיע בעבודת צוות.

ענת דרורי: לכן כל המורים מקדישים שעתיים מדי שבוע לצורך הכנת חומר חדש – מה שאכן מצליח לקדם מאוד את התלמידים.

ענת דרורי: אציין גם את קיומו של מרכז הלמידה, שהוקם השנה.

ענת דרורי: אותרו הרבה תלמידים שזקוקים לעזרה, לקויי למידה, תלמידים מתקשים, וכאלה שאם רק ניתן להם תמיכה, הם יוכלו להשתלב במסלול לבגרות מלאה.

ענת דרורי: אנו נותנים הרבה שיעורי תגבור, ואת התוצאות של כל אלה אפשר בהחלט לראות בשטח.

רונית סגל: תנועת נוער "אורט" עוסקת בפעילות בכל ימות השנה, וקיבלנו חיזוק חיובי ממשרד החינוך בנושא מעגלי מורשת.

רונית סגל: מכיתה ז' עד ט' יש לתלמידים תוכנית מאוד מסודרת, שמנציחה את הקשר של הילד לקהילה ומשם את הקשר שלו אל העם, מה שמקבל חיזוק בשל האוכלוסייה המגוונת שבה אנו חיים כאן.

רונית סגל: כל הכיתות מקבלות שיעור מורשת במערכת, ובהחלט יש לו תוספת יחודית בהתמודדות שלנו.

אבי מנשס: אנו מקנים הרבה סוגי תמיכה ועזרה, מעבר לסל משרד החינוך.

אבי מנשס: כאן אני יכול לציין, למשל, את העובדה שאנו מעבים את שיעורי החינוך בשעתיים לכל שכבה מסל קרב.

אבי מנשס: אם מורידים את כל הפעילויות שאנו עושים, בית הספר פשוט יקרוס.

שאהין אליאס: בית הספר שלנו מכיל תלמידים רבים מאזורים שונים, משום שהוא בית ספר איכותי.

שאהין אליאס: התלמידים יודעים שהם ייצאו ממנו עם תעודת בגרות.

יוסף ארליך: אל בית הספר שלנו מגיעים מאזורים מגוונים, וזה גדל לאט, כי הציבור הדתי באזור אינו גדול.

יוסף ארליך: הישגי הבגרויות אצלנו טובים מאוד, אך העניין החשוב יותר מכך הוא התרומה לכלל והאחריות כלפי הציבור, שאליהם אנו מחנכים.

יוסף ארליך: תלמידותינו לוקחות על עצמן את מה שצריך, ופעמים רבות, כאשר יש צורך בעזרה, פונים אלינו.

אילן שלגי: בנותיכם משרתות אחר-כך בשירות לאומי?

יוסף ארליך: כן, באופן מלא, ולעתים גם בשנה שנייה.

אלון עמר: אני לומד בכיתה ט', ומייצג את פרוייקט פנימיית היום, שפועלת עד 16:00.

אלון עמר: הפרוייקט עוזר חברתית ולימודית.

אלון עמר: בתחילת השנה לא הייתי מיועד לכיתה בגרותית, ועכשיו אני כן מיועד לה.

איזה ברומנטל: אני מייצגת פרוייקט של 46 ילדים, שמטרתו ליצור בסיס תקשורת בין קהילות – בסיס לשלום ולחיים בעתיד בישראל.

עדן כהן: אני תלמיד מרכז הלמידה.

עדן כהן: אנו קבוצה קטנה, שיוצאת מהכיתה במהלך שיעור, ולומדת את החומר שלומדים בכיתה באופן מורחב.

עדן כהן: כמו שאני נהניתי, כך הייתי רוצה שגם אחרים ייהנו.

עדן כהן: היום אני מיועד לכיתה בגרותית.

מיכאל דהאן: אגב, מרכז למידה ממומן על-ידי "אורט" וקרב.

אפרת אוחיון: אני פעילה במועצת התלמידים.

אפרת אוחיון: אנו דואגים להפסקות פעילות, ופעם בכמה חודשים מארגנים דיסקו לילדים.

אפרת אוחיון: התלבושת האחידה שאנו לובשים – אנו בחרנו את הצבע, הלוגו והסמל.

אפרת אוחיון: אנו גם מאמצים בית אבות, בפורים הלכנו לבית חולים, התחפשנו ונהנינו לשמח אחרים.

אפרת אוחיון: ישנו גם פרוייקט "ילדי השלום", ובמסגרתו נטענו עצים עם ילדי תרשיחא.

ג'סיקה האשם: כשהגענו, היו תגובות לא נעימות, אך היום אנו ממש יחד עם שאר התלמידים.

ג'סיקה האשם: בזכות מרכזי הלמידה גם שיפרתי את העברית שלי.

ג'סיקה האשם: אנו מגיעים לפני כל השאר לבית הספר, נשארים אחרי שהשאר הולכים, ולכן אנו מקווים שלא יקצצו את זה.

תלמידה: השנה אימצנו את המשפחות השכולות.

תלמידה: המורים עוזרים לנו בזה מאוד, ואני מקווה שלא יעשו קיצוץ.

תלמידה: במסגרת פרוייקט "ילדי השלום" אנו מפיקים הצגה בעברית ובערבית.

תלמידה: הפרוייקט מתקיים כבר ארבע שנים, וחשוב לנו מאוד להכיר את הצד השני.

תלמידה: אני לומדת בתרשיחא במגמת אלקטרוניקה, ואם יקצצו, לא נוכל להשתמש בציוד המיוחד שיש במעבדות.

תלמיד: אנו צריכים את הכסף כדי לקיים את הפרוייקט ולהיות עם אחד.

שאהין אליאס: אני רק מזכיר, שלנו לקחו כבר את "ברנקו ויס".

תלמידה: אני לומדת באולפנא, ושם אחד הנושאים החשובים הוא החינוך לעריות – מה שילווה אותנו כל החיים.

תלמידה: אנו לומדים שם איך אפשר לעזור לעם שלנו, עם ישראל.

מיכאל דהאן: לעירייה יש חוק, שלא יהיה תלמיד שייפגע בגלל מצוקה כספית של הוריו.

מיכאל דהאן: כאן אין מקרים שבהם תלמידים לא יוצאים לטיול כי להוריהם אין כסף.

אורי אריאל: אני שימשתי ארבע שנים ראש מועצה מקומית בבית-אל, ואני מכיר את ענייני החינוך בגלל העניין המונציפאלי.

אורי אריאל: אני מתרשם שיש פה מרכז חינוכי גדול ומגוון.

אורי אריאל: נדע עם מה ללכת לשרת החינוך.

גלעד ארדן: גם אני באתי מעיר פריפריה – גדלתי באשקלון – ואני מכיר את ההבדל בין מי שלמד בפריפריה למי שלמד במרכז.

גלעד ארדן: אצל מי שלומד בפריפריה אכן יש חלוציות, כי הוא סובל מאותם קשיים שמהם סלו החלוצים.

גלעד ארדן: נילחם עד הסוף כדי שהקיצוץ יהיה מינימלי באזור זה.

מגלי והבה: יהיו קיצוצים, המצב קשה, אך יש להסתכל על חצי הכוס המלאה.

מגלי והבה: אם מערכת החינוך וראש העיר יציעו לנו במה לא לפגוע, אנו נדאג שבתחומים האלה לא יהיו קיצוצים.

מגלי והבה: קיצוצים זה לא סוף הדרך, ואני רואה את האור בקצה המנהרה.

מגלי והבה: יש תקווה, וביחד נפעל לשמור על הקיים.

אילן שלגי: אני מודה להנהלת העיר, לבית הספר "אורט", תרשיחא והאולפנא, וכמובן – לתלמידים כאן.

אילן שלגי: כאמור, ראינו לנכון לבקר קודם כל בפריפריה; היינו בשדרות, עכשיו אנו פה, ונהיה עוד בשומרון.

אילן שלגי: אני מתכוון לשים דגשים במכתבי השבוע לשרת החינוך על כמה נקודות שעלו כאן ובשדרות.

אילן שלגי: כדי שנוכל להישאר מדינה איכותית, הרי שהחוסן שלנו תלוי בחינוך, אחרי הביטחון.

אילן שלגי: אני מקווה שבקרוב נוכל להעביר תקציבים מהביטחון לנושאים אחרים, וגם לחינוך.

אילן שלגי: האוצר שלנו הוא כוח האדם, ומי שעוזר לנו, צריך לקבל עזרה ממי שיכול לעזור.

אילן שלגי: לשם כך אנו נפעל.

אילן שלגי: תודה רבה.

אילן שלגי: אנחנו מאוד שמחים להיות כאן בתפן, ומודים לכם על האירוח.

סטף ורטהימר: ההוצאה השנייה במדינה היא חינוך, אחרי הביטחון.

סטף ורטהימר: לכן לוועדת החינוך יש תפקיד חשוב מאוד, ויש לבחון אם הוציאו את הכסף בצורה נכונה.

סטף ורטהימר: אני בדעה שהוציאו את הכסף בצורה שאינה נכונה; הוציאו אותו לא נכון על האוניברסיטות – חוק המועצה להשכלה גבוהה, שאני קורא לה מאפיה של פרופסורים שהשתלטה על התחום הזה, ולא נותנת לאף-אחד להתערב שם.

סטף ורטהימר: היא מחנכת את האנשים לפי מה שהיא חושבת שהכי טוב, שבדרך-כלל גורם להרבה מאוד אנשים לרדת מהארץ.

סטף ורטהימר: זאת גם הסיבה שהרבה מאוד מפעלים לא קמים בארץ, והיא מחנכת אנשים, כמו עורכי-דין, לחיות מהבעיות ולא מהפתרונות.

סטף ורטהימר: הוציאו את הכסף באופן לא נכון גם בתחום החינוך המקצועי והגישה שצריך תעודת בגרות כסמל הכל.

סטף ורטהימר: בהשוואה למה שקורה ביתר מדינות העולם, אנו מוציאים הרבה מאוד כסף על חינוך, והתוצאות הן די חלשות.

סטף ורטהימר: בגלל החינוך הגרוע, אני הקמתי פה אוניברסיטה, כדי לשפר את האוניברסיטאות בארץ.

סטף ורטהימר: עשיתי זאת בעזרתו של אמנון רובינשטיין, בזמנו, והשקעתי בכך הרבה כסף והרבה זמן.

סטף ורטהימר: העברנו כמה מאות ילדים מאוד מוצלחים, ובסופו של דבר החליטו שאני לא יכול לקבל אישור לקבל אישור, והביאו אותי למצב שהייתי צריך לסגור את זה, כי הייתי צריך להביא תעודות מגרמניה.

סטף ורטהימר: כולם גמרו בסדר, אך אני חושב שבכל העסק הזה יש אבסורד; האנשים שבאמת צריכים את האוניברסיטה הם התעשייה בישראל, בשביל לגדול, אך אין לה שום חלק בדבר הזה, והאנשים שם מחנכים תלמידיהם למה שהם רוצים.

סטף ורטהימר: כלומר, מחנכים אנשים לקבל תעודות ולא מחנכים אותם לבנות את הארץ או לתרום משהו לבניית הארץ.

סטף ורטהימר: התוצאה היא שרוב האנשים הם מחוסרי עבודה או עובדים בממשלה, שזה לא הבדל גדול, והתוצאה היא של מחוסרי עבודה, כאשר מן הצד השני יש 300,000 איש שהם עובדים זרים, ואנו לא יודעים מה לעשות אתם.

סטף ורטהימר: צריך לדאוג שיהיה אחוז גבוה יותר של אנשים שיוכלו לתרום למדינה ולפיתוחה.

סטף ורטהימר: האחוז הגבוה ביותר הוא של עורכי דין, שלומדים לחיות מהבעיות.

סטף ורטהימר: לפני עשר שנים היתה ועדת הררי, שגרמה לנזק עצום למדינה, כי היא הכניסה לאנשים לראש שההי-טק יציל את המדינה.

סטף ורטהימר: התברר, שיותר מ-10% מתושבי המדינה לא יכולים להתפרנס מהי-טק, ו-90% מהתושבים שעבדו בתעשייה הפכו לאנשים שאינם מודרניים.

סטף ורטהימר: אחר-כך ההי-טק נפל, ואף אחד לא הסיק מסקנות מכך.

סטף ורטהימר: לאחר-מכן סגרו את כל בתי הספר המקצועיים.

סטף ורטהימר: אלה שעובדים הם שמפרנסים את המדינה, ולכן רצוי שמספרם יהיה גבוה יותר.

סטף ורטהימר: כלומר, החינוך דרך ועדת הררי קיבל מכה קשה, וזה הלך אפילו הלאה, כשעכשיו סגרו את החינוך המקצועי הכי פשוט, כדי להבטיח שלעובדי הסעד יהיה יותר תקציב.

סטף ורטהימר: אני מבקש מכם לתת מעמד שווה לכל חינוך ליצירה, שבסופה ישנה תרומה.

סטף ורטהימר: אין מחוסרי עבודה אלא רק אנשים שלמדו את המקצוע הלא-נכון.

סטף ורטהימר: הכנסת מלאה באנשי חקלאות, וכך זה היה גם בתקופתי.

סטף ורטהימר: במדינתנו, שחצי מהחקלאים הם טיוואנים, יש לחשוב כמה רצוי שיעבדו בתעשייה.

סטף ורטהימר: בחקלאות לא יכולים לעבוד הרבה יותר; זה מוגבל בכמות המים ובכמות השטח, ולכן הדבר היחיד שיכול לפרנס את המדינה לטווח ארוך הוא תעשייה בכל צורה – כל דבר שיכול להביא לייצור ולהצליח.

סטף ורטהימר: האוניברסיטות מחנכות לידע, מקבלים תעודה, והמוצלחים ממשיכים ללמוד כדי לא לעבוד כלל, כשהשאר מפרנסים אותם.

סטף ורטהימר: אם רוצים להיכנס לכנסת, צריך להיות עורך-דין, ולא לעבוד בתעשייה.

סטף ורטהימר: החלק של פירנוס המדינה לא מיוצג בכנסת, והמערכות עושות את ההחלטה בלי הקליינט, שבעצם צריך אתכם.

אילן שלגי: לכן אנחנו באים לקליינט.

סטף ורטהימר: ועל זה אני מודה לך.

סטף ורטהימר: אם יותר אנשים באוניברסיטה ילמדו יזמות ולא חוכמולוגיה, אם בבתי ספר מקצועיים יתנו לזה יותר כבוד, יהיה שינוי.

סטף ורטהימר: אנשים צריכים להציג בפניכם את צורכיהם, ועליכם לפעול בהתאם לכך.

סטף ורטהימר: לקחנו 30 איש אחרי הצבא, הוכחנו להם שניתן להתפרנס, וזה הצליח, למרות שזה לא הפך לדבר אטרקטיבי מספיק כדי לקבל קולות.

אורי אריאל: למה אתה מתכוון "העברנו אותם"?

אריה דהן: סדרות חינוך.

אריה דהן: אנחנו שילבנו את התעשייה יחד עם הכרת הגליל.

אילן שלגי: זה עוד קיים?

סטף ורטהימר: לא.

סטף ורטהימר: משרד הביטחון החליט שאין לו תקציב לכך, וזאת זכותו.

סטף ורטהימר: חבל על כל מיני דברים כאלה, כמו האוניברסיטה שהקמתי, העסק עם החיילים, העסק עם ילדים בנהריה, שלפני 45 שנה לא קיבלו אותם לתיכון, והיום הם מנהלים את ישכ"ר – לעומת מי שלמד הרבה, אבל את הדברים הלא-נכונים.

סטף ורטהימר: יש לפניכם הרבה חומר רקע.

סטף ורטהימר: ישכ"ר הוא מפעל מאוד מודרני, שהדבר הכי מעניין בו הוא שעשינו הרבה רובוטים ואוטומטיזציה.

סטף ורטהימר: מצד שני, כמעט מעולם לא פיטרנו אנשים, כי תמיד גדלנו.

סטף ורטהימר: חצי מהאנשים שלנו מסתובבים בכל העולם כדי למכור את הסחורה שלנו, כדי להבטיח שנמכור את סחורתנו בחמישים מדינות בעולם.

סטף ורטהימר: אני אשמח תמיד לעמוד לרשותכם ולענות על שאלותיכם, כי אתם הגוף היחיד שיכול, איכשהו, לרסן את משרד החינוך, שחי על תקציב ענק ויש לו אחריות ענקית, לא להתעסק רק עם המורים והפוליטיקה.

סטף ורטהימר: אם הייתם יכולים לדחוף לכיוון של יצירה, תעשייה ולקיחת אחריות, ודאי היינו עושים לכולם טוב יותר.

סטף ורטהימר: הרעיון של גליל ונגב נוצר מעצם כך שראינו שהזניחו את המקומות האלה; הדגש הושם על ירושלים ויש"ע.

אילן שלגי: מצאתי לנכון להביא את הוועדה הנה בעקבות שיחה עם סטף כשהיה בכנסת לפני חודש.

אילן שלגי: הזכרתי לו שביקרתי פה לפני שלוש שנים עם אברהם פורז, וכשהוא הזמין אותי אמרתי שאני רוצה להגיע עם כל הוועדה, כדי שכולם ישמעו ויראו את מה שאתה עושה פה, את מה שפיתחתם פה ואת החזון והמסר שיש לך בנושא החינוך.

אילן שלגי: אני רואה בכך בהחלט מסר עם קבלות.

סטף ורטהימר: אני מיד אציג בפניכם סרט שמדבר על כך.

יצחק בריק: הגליל והנגב הם העתיד של ישראל.

יצחק בריק: במשך ארבעים שנה הזנחנו את הגליל ואת הנגב, והקדשנו את רוב הכסף בירושלים וביש"ע.

יצחק בריק: תל-אביב קיבלה אוטומטית כספים.

יצחק בריק: היום יש לתת עדיפות לנגב ולגליל, כדי שיצליחו.

יצחק בריק: לכן אני מקים גם תעשייה בתורכיה, וזה כבר עובד בפועל.

יצחק בריק: התחלנו בעכבה, זה עסק שהולך לאט, אך יצליח, בסופו של דבר.

יצחק בריק: בנוסף, לקחתי על עצמי את דלתון ואת נצרת כשני מקומות נוספים, כדי ליצור עבודות.

יצחק בריק: יצחק בריק לקח על עצמו שהעיריות של הגליל והנגב יעבדו יחד – דבר שלא היה לפני-כן.

יצחק בריק: בינתיים, הגליל והנגב מהווים שליש מהתושבים.

יצחק בריק: יש לנו אינטרס, שהגליל והנגב לא יהיו פריפריה אלא שירושלים ושתל-אביב יהיו פריפריה.

יצחק בריק: גני התעשייה, שתראו אותם אחר-כך, הם דבר שונה ממה שמתכוונים בדרך-כלל, כשמדברים על גני תעשייה.

יצחק בריק: בדרך-כלל מתכונים לנדל"ן ושטח, ואנחנו מדברים על חינוך ועל עזרה להצלחה.

יצחק בריק: מדובר בחיה שונה לגמרי, ואת הרעיון הזה אנחנו מנסים למכור.

יצחק בריק: ממשלת ישראל ניסתה לעשות דברים דומים בכל מיני צורות, ולא תמיד זה הלך.

יצחק בריק: כמו שהאקדמיה מייצרת עובדי סעד, כך גם העזרה, אם היא באה בצורה שאינה נכונה, יכולה להזיק.

יצחק בריק: במשך שנים מדינת ישראל מרכזת את עצמה במרכז - גוש דן ובשטחים, והיא לא שמה לב שאת שני האזורים שכל העולם מכיר בהם, היא הולכת ומאבדת בכמה מובנים; אנחנו עדים היום להגירה מהגליל והנגב למרכז, עצירה כמעט מוחלטת של אנשים מהמרכז אל הגליל והנגב, בנים לא חוזרים – אין תעסוקה, רוב הכספים מושקעים במרכז – שם רוב המצביעים, הלובים הגדולים, הבנקים, ושם בוחרים את האנשים.

יצחק בריק: כך הפוליטיקאים, שאופק השירות שלהם הוא שנתיים-שלוש, מסתכלים תמיד לטווח הקצר ולא פועלים למען פיתוח מדינה, שזה יותר משנה של הסתכלות.

יצחק בריק: אם התהליכים האלה יימשכו, נמצא עצמנו במצב של דעיכה קשה מאוד בגליל ובנגב – מצב דמוגרפי בעייתי מאוד; במקום פיזור אוכלוסייה, שיפתור גם את בעיית המרכז וגם את בעיית הגליל והנגב, ישנו ריכוז מאמץ במרכז, דמוגרפיה קשה, משאבים לא מאוזנים והגירה שלישית.

יצחק בריק: כאמור, שליש מאוכלוסיית מדינת ישראל נמצאת בגליל ובנגב, ושני שליש מהשטח של מדינת ישראל הוא בגליל ובנגב.

יצחק בריק: זאת הסוגייה.

יצחק בריק: לפני ארבע שנים סטף ביקש ממני להירתם לחזון של פיתוח אזורי הגליל והנגב.

יצחק בריק: היה מאוד קל לעשות את הדברים האלה בקיסריה או במרכז הארץ, ועובדה שלא עשינו את זה שם.

יצחק בריק: הצטרפתי, ומצאתי מצב מאוד בעייתי; ממשלה שמתעסקת עם מרכז הארץ, לא מסתכלת על פרוייקטים ארוכי טווח, ובגדול – הגליל והנגב הם בשוליים, מחוץ לליבה בתוכניות שמצאתי לפני שלוש וארבע שנים.

יצחק בריק: מצאתי שראשי ערים ורשויות בגליל בנגב מתעסקים בעצמם.

יצחק בריק: אין ראייה מערכתית, אין הליכה משותפת למאבק של פיתוח, ואז סטף הציע להקים את פורום ראשי הרשויות – ביחד, במקום שכל אחד יילחם בעצמו ונגד שכנו.

יצחק בריק: הקמנו את הפורום, ונבחרתי למרכזו.

יצחק בריק: התחלתי לייצג את הגליל בממשלה, בוועדת השרים לפיתוח הגליל והנגב אצל שרון, כשהתחלנו עוד בתקופת ביבי.

יצחק בריק: הצלחנו לקדם הרבה נושאים – כבישים, רכבות ותשתיות שיש תוכניות לגביהם.

אילן שלגי: אתה מחובר עם השדולה בכנסת?

יצחק בריק: כן.

יצחק בריק: אנחנו פועלים ישירות מול השרים והמנכ"לים.

יצחק בריק: אנו באים כגוף אחד – ראשי ערים ורשויות – וזה התחיל לעבוד יפה.

יצחק בריק: ראינו כי טוב, והקמנו תנועה א-פוליטית, שהדגל שלה הוא פיתוח הגליל, שמאגדת סביבה את כל המפלגות, את כל האוכלוסייה – יהודים, ערבים ודרוזים כאחד.

יצחק בריק: לפני שמונה חודשים עשינו כנס שהגיעו אליו כ-500 אנשי ציבור.

יצחק בריק: הקמנו את התנועה שמורכבת מרשויות, מאנשי חינוך, תעשייה ורפואה – מכל הזרמים, ויחד קבענו מהם היעדים של הגליל בעשר השנים הקרובות.

יצחק בריק: זאת פעילות מאוד ענפה שאני מרכז, וסטף הוא היושב ראש שלה.

יצחק בריק: כולי תקווה שאתם, שמהווים מרכיב מאוד מרכזי, תתרמו יחד עם גורמים נוספים לנושא קידום הגליל והנגב.

יצחק בריק: אנו עובדים על האוניברסיטה הרב-קמפוסית בגליל ובנגב – לאחד את כל המכללות תחת מרכז אחד, כשכל מכללה תהפוך לקמפוס.

יצחק בריק: המכללות מתחברות לאמנה המשותפת, יש אישור של הממשלה לכך והמל"ג אישר זאת.

סטף ורטהימר: באוניברסיטה הזאת ילמדו לעבוד.

יצחק בריק: בשנה האחרונה סטף מתעסק בקורס של יזמות, שיש בו גם יהודים וגם ערבים מהגליל.

יצחק בריק: הם לומדים לפיתוח יזמות על-מנת להיות מסוגלים לעבוד יחד.

יצחק בריק: לדעתי, זה קורס מפתח לפיתוח התעשייה באזור הזה.

מגלי והבה: אני רוצה להציע לו לשלוח את התוכנית לבשאר אסד, כי פאוול לא יודע מה זה תוכנית מרשל.

אורי אריאל: אני שמח על הביקור פה.

אורי אריאל: הייתי פה בעבר, אך תמיד לומדים דברים חדשים.

אורי אריאל: כתוצאה מכך, ייצאו שני דברים; אני חושב שאנחנו יכולים לתת עוד קצת לגליל ולנגב, ומעבר לזה – בכל דקה שנתעסק פה, לא נתעסק שם.

סטף ורטהימר: אני מקבל זאת, כי שנינו ציונים.

סטף ורטהימר: אני גם מעריך אתכם, אך לי יש קו אחר.

אילן שלגי: אני אבקש ממך בהזדמנות זאת לעזור לי במאבק נגד היהודים הלא-ציונים במדינה.

אורי אריאל: אם תלך נגדם בכוח, זה יהיה לא-יעיל.

אורי אריאל: המטרה מוסכמת.

אורי אריאל: יש למצוא את הדרך – חינוך – שלוקחת עשרות שנים.

סטף ורטהימר: אני אתן לך כמה עצות בחינם; תעלה את הגיל ל-65 כמו בתורכיה, תעשה חוק שלא ייכנסו אנשי צבא לכנסת אלא אחרי שלוש שנות צינון, ותחליט שכל מי שבשירות חובה יעבור קורס כמו זה שעשינו פה.

סטף ורטהימר: הוא היה זול, נהנו ממנו, ואחריו אנשים מבינים שלא צריך לנסוע להודו אלא לבנות את השטחים וליצור תעשייה.

אריה דהן: אני אציג בקצרה את המודל של גני התעשייה, ואחרי הביקור ביש"כר נבקר בגן.

אריה דהן: נוצר פה מודל במשך 20 שנה, וגבעת הטרשים שהיתה פה היא היום עושה 10% מהייצוא הישראלי – בעיקר ברזלים וגם קצת הי-טק.

אריה דהן: ב-85' הוקם הגן הראשון בתפן, והרעיון היה לגייס הנה יזמים בתחילת הדרך, ולאפשר להם את מרב הסיכויים להצליח, כשהאוריינטציה היא לייצוא.

אריה דהן: המודל הזה הצליח, ובתפן יש היום שלושים מפעלים, 500 עובדים ומחזור מכירות של 170 מיליון דולר.

אריה דהן: הוקמו שלושת הגנים הנוספים, וכיום מוקם ישוב שדומה לכפר ורדים.

אריה דהן: המאמץ העיקרי הוא להפנות את היזמים להתמקד לייצוא ולשיווק.

אריה דהן: לכן בנינו גם מספר שירותים בתוך הגן, והוכחנו שניתן להביא גם לפריפריה מפעלים עם טכנולוגיות מתקדמות.

אריה דהן: הפעילות הנוספת היא חינוכית; אנו עושים מגוון של פעילויות חינוכיות; יש לנו בית ספר ניסויי, שיושב בגן התעשייה בתפן.

אריה דהן: הוא פועל כבר עשר שנים, וההתחברות היא טבעית לתוך התעשייה.

אריה דהן: מדי בוקר הם מגיעים לפארק התעשייה, ומעורים במה שקורה פה.

אריה דהן: דבר נוסף שסטף חשב עליו הוא שיווק הרעיון.

אריה דהן: בתחילת הדרך הוא חשב להקים מוזיאון לאומנות, כך שבין היתר יש התעשייה.

אריה דהן: הדבר הזה משפיע על הדימוי של התעשייה, כשב-85' לתעשייה היה דימוי של מפעלים לא הכי נקיים, וכאן המקום אסתטי, המרחבים מטופחים, ויש פיסול סביבתי.

אריה דהן: אנו מתמקדים באומנות הישראלית עם תערוכות מתחלפות, ודרך הפעילות של היצור במפעלים והיצירה באומנות אנו מעבירים למעלה מ-150,000 מבקרים בפעילות של הפארק, כשמתוכם 60,000 תלמידי בתי ספר מכל הארץ.

אריה דהן: את המודל הזה העתקנו גם לגנים האחרים; בתל-חי ישנו מוזיאון הצילום הישראלי היחיד, בעומר יש לנו מוזיאון לאומנות, ודרך הפעילויות האלה אנחנו מביאים תלמידים לחינוך לתעשייה לצד ההתחברות של האומנות.

אריה דהן: עשינו פעילות מאוד מיוחדת עם המגזר הערבי והדרוזי.

אריה דהן: תפן היא בלב אוכלוסייה ערבית ודרוזית, ובנינו פה תוכנית הדרכה למגזר הזה בשפה הערבית.

אריה דהן: היום אנו מעבירים 20,000 ילדים ותלמידים מהמגזר הערבי והדרוזי דרך הפעילות הזאת בשפה הערבית עם מדריכות דוברות ערבית, עם סרט בערבית, וזה חיבור לאזור שלם.

אריה דהן: הנושא הנוסף הוא היזמות הערבית, יהודית ודרוזית והקורסים להכשרה מקצועית.

סטף ורטהימר: מעשית, לא קיבלנו גרוש.

סטף ורטהימר: אני לא רוצה לכתוב בספר שלי שהאמריקאים שילמו, התורכים שילמו, ורק ממשלת ישראל לא שילמו.

סטף ורטהימר: יש לכם תקציב של 30 מיליארד דולר, וגרוש אחד לא הלך לזה.

אריה דהן: בסיום הקורס הזה אנו קולטים למעלה מ-75% מהבוגרים.

אריה דהן: כך אתה רואה שאנשים חוזרים לישוב שלהם, והיום אנשים עומדים בתור כדי להתקבל לקורסים האלה.

סטף ורטהימר: תחשבו אתם, איך אתם יכולים לעזור.

ג'ני ויס: מה קורה עם ה-25% שלא מתקבלים?

אריה דהן: אנחנו טיפה בים, ומשתדלים לקלוט כמה שאפשר.

אריה דהן: 75% זה הרבה.

אריה דהן: בעניין החינוכי, הקמנו מוזיאון לאומנות התעשייה, ומול מוזיאון בפריז אנחנו מביאים עכשיו פס יצור לילדים, תערוכה דידקטית, שבה ילד יכול לעבור חוויה של תהליך יצור – מחומר הגלם עד התוכנית העסקית, כדי שהדברים לא יהיו עבורם רק בתיאוריה.

אריה דהן: לפני שילד מגיע לביקור, הוא עובר שיעורי הכנה, ואז כשהוא מגיע, הוא מבין במה מדובר.

אריה דהן: אנחנו סוגרים את העניין הזה בימים הקרובים.

סטף ורטהימר: המקום שאני הכי גאה בו הוא מקום בשם קישורית, שמיועד לאנשים עם פיגור שמסוגלים לעבוד אך לא לחיות לבד.

סטף ורטהימר: זהו כפר שבו כולם עובדים, ובין מוצריהם הם מכינים צעצועים מעץ, ואותם הם מוכרים.

סטף ורטהימר: יש שם 120 אנשים, ובסופו של דבר יהיו שם 250.

אורי אריאל: הביטוח הלאומי בעסק?

סטף ורטהימר: אין לי טענות.

סטף ורטהימר: אם החבר'ה האלה יכולים לעבוד, גם מחוסרי עבודה יכולים לעבוד.

אילן שלגי: אני מאוד מודה לך עבור האירוח.

אילן שלגי: ---------------