ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 97, 2003-11-24 12:00

גלעד ארדן: אני מבקש לפתוח את ישיבת ועדת החוקה, חוק ומשפט.

גלעד ארדן: המציע יציג את הצעת החוק.

ניסן סלומינסקי: בזמנו, בשנת 1965, חוק הירושה קבע שבכל צוואה שיש בה פגם, אם בית-המשפט משתכנע, שאכן הצוואה בסדר, ולכך התכוון האדם, הוא רשאי לתקן את הפגם ביוזמתו ולאשר את הצוואה.

ניסן סלומינסקי: לעומת זאת, אם היה חוסר בצוואה, לדוגמה, אם אין חתימה או תאריך וכן הלאה, לא היתה התייחסות.

סיגל קוגוט: היתה מחלוקת בפסיקה.

ניסן סלומינסקי: ואז קרה שאישה רבה עם בעלה, התרגזה, עלתה לגג וקפצה יחד עם בנה בן השלוש או בתה והתאבדה.

ניסן סלומינסקי: לפני כן היא כתבה צוואה בכתב יד, שהיא מדירה את בעלה מכל הרכוש.

ניסן סלומינסקי: היא לא חתמה, זה הגיע לבית-המשפט, בית-המשפט אמר שאכן ברור לו שהיא רצתה להדיר את בעלה מהרכוש, אבל מאחר שזה נקרא חוסר ולא פגם, אין לו יכולת לכבד את זה, והצוואה בוטלה, אפילו שהיא כתבה למעלה "צוואה", והבעל ירש אותה.

ניסן סלומינסקי: כתוצאה מזה תיקנו את החוק, וכתבו בתיקון "כל צוואה בכתב יד", כי היא כתבה בכתב יד, וגם אם יש חוסר, בית-המשפט מיוזמתו יכול לעשות מה שהוא עושה כשיש פגם.

ניסן סלומינסקי: זה החוק.

ניסן סלומינסקי: יוצא מזה, שאם יש פגם, בכל צוואה שלא תהיה, בית-המשפט רשאי להתערב ולאשר בשיקול דעת.

ניסן סלומינסקי: לעומת זאת, כשיש חוסר, אם זה בכתב יד, לבית-המשפט יש שיקול דעת, ואם זה לא בכתב יד, אין לבית-המשפט שיקול דעת, כי כתבו "צוואה בכתב יד", כי זה היה המקרה שהיה.

ניסן סלומינסקי: המטרה המרכזית של החוק היא להשוות ולתת שיקול דעת לא רק כאשר הצוואה בכתב יד, אלא גם בכל שיטה אחרת.

ניסן סלומינסקי: כמו שבצוואה פגומה יש שיקול דעת לבית-המשפט, גם במצב של חוסר יהיה שיקול דעת לבית-המשפט, ולא רק בצוואה של כתב יד.

ניסן סלומינסקי: זה דבר אחד.

ניסן סלומינסקי: דבר שני.

ניסן סלומינסקי: לאור הפסיקה של בתי-המשפט – ופה צריך להודות לתמי סלע וסיגל קוגוט ולידידי העוזר, איתן צנעני – בתי-המשפט משוועים לשינוי בחוק, כי הם לא יכולים לדון בזה, ואנחנו רואים את זה בפסקי-הדין.

ניסן סלומינסקי: אמרנו שבמקום לתת לבית-המשפט שיקול דעת מלא, כמו שהחוק נתן לו לגבי פגם, ועכשיו לגבי חוסר, נגביל טיפה ונקבע דרישות מינימום לפחות, דרישות סף, שחייבות להיות בצוואה.

ניסן סלומינסקי: אחרת, גם בית-המשפט לא יכול לבוא ולהגיד שזאת צוואה, כשאין בה הדברים המרכזיים.

ניסן סלומינסקי: עשינו כאן הפרדה בין אותם דברים מרכזיים כדרישת מינימום, בכל אחת מארבע האפשרויות של צוואה, לבין רשימה נוספת שמצורפת, שאלה הדברים שבית-המשפט, בשיקול דעת, אם הוא משתכנע, יכול להשלים את החוסר או את הפגם.

ניסן סלומינסקי: בנספח שמצטרף יש דרישות מינימום, ובצוואה בפני עדים, למשל, שלוש הדרישות הראשונות הן דרישות שבלעדיהן גם לבית-המשפט אין שיקול דעת, שבלעדיהן אין צוואה.

ניסן סלומינסקי: לעומת זאת, כל שאר הדברים ניתנים לבית-המשפט לשיקול דעתו.

סיגל קוגוט: אחד מהדברים שהנוסח מנסה לתקן זה הניסיון להבחין בין אמיתות לגמירות דעת.

סיגל קוגוט: היו בתי-משפט שאמרו: צוואה אמיתית זו גם צוואה של רצון המצווה, אבל היום, משום שכתוב בסעיף שבית-המשפט צריך להשתכנע בשני דברים, גם באמיתות הצוואה וגם שהיתה לו גמירות דעת, בית-המשפט מנסה לראות מה ההבחנה - האמיתות אולי זו הצורה החיצונית, וגמירות הדעת, שנראה שאדם רצה את זה.

סיגל קוגוט: כאן אין מקום גם להבחנה הזאת.

סיגל קוגוט: ההצעה הזאת היא טובה, כי היא גם מתקנת חקיקה קזואיסטית, שרצתה לתקן את מה שהיה במקרה של גברת קניג, שצוין כאן.

סיגל קוגוט: ההצעה מטפלת באופן כולל, וגם מנסה לראות מה באמת הפרטים, שהם גם מלמדים שהצוואה אמיתית וגם מלמדים שהמצווה באמת רצה אותה, לעמוד עליהם ולאפשר לבית-המשפט להגשים את רצון המת, כי זו המטרה המרכזית של חוק הירושה.

ניסן סלומינסקי: הם גם נולדים מתוך פסקי-דין, שבהם השופטים משוועים לדבר כזה, שיהיה מפורש.

גלעד ארדן: איך הפרטים שכתבתם כאן נכנסים לחוק?

סיגל קוגוט: ברישה אומרים: "התקיימו מרכיבי היסוד בצוואה" - וסעיף קטן (ב) מפרט מהם מרכיבי היסוד לצוואה - "ולא היה לבית-המשפט ספק כי היא משקפת את רצונו החופשי והאמיתי של המצווה".

סיגל קוגוט: זו הגרסה שראינו במאמרים ובפסיקה, שהיא יותר רצויה, אבל בינתיים אפשר לבחור גם "באמיתותה ובגמירות הדעת של המצווה" - לפחות שהרישה יחול על הכול - "רשאי הוא לקיימה אף אם נפל פגם בפרט מן הפרטים או בהליך מן ההליכים...

סיגל קוגוט: או בכשרות העדים, או אף בהעדר פרט מן הפרטים או הליך מן ההליכים כאמור".

סיגל קוגוט: האם פגם זה גם "העדר"?

סיגל קוגוט: היתה על זה מחלוקת, השופטים אלון וברק חשבו כך, אחרים חשבו אחרת, ואחרי החקיקה הקזואיסטית, הם כבר לא יכלו יותר לבסס את הגישה ש"העדר" זה פגם.

סיגל קוגוט: בסעיף קטן (ב), "לעניין סעיף זה יראו כ'מרכיבי היסוד בצוואה'...", ואז בכל צוואה אתה צריך לראות מהם המרכיבים.

סיגל קוגוט: למשל, כשהצוואה כתובה בכתב יד, אתה מוותר על החתימה או על התאריך.

תמי סלע: יש פה כמה דברים שעדיין ראוי לקיים בהם דיון, והם מסומנים בסוגריים מרובעים בדף שלפניכם, וגם בשאלה האם יש מקום בכל זאת להבחין בין מצב של פגם למצב של העדר מוחלט של יסוד, ולהגביל את זה לנסיבות מיוחדות.

תמי סלע: בהקשר הזה, במדינות אחרות, שחוקקו סעיפים בכיוון הזה, בדרך כלל אין הבחנה.

תמי סלע: זו הגישה הרווחת.

גלעד ארדן: לא הבנתי.

סיגל קוגוט: בית-המשפט רשאי לתקן פגם, אבל על חסר בנסיבות מיוחדות, כך זה כתוב היום בחוק.

סיגל קוגוט: השאלה אם צריך את זה.

סיגל קוגוט: אם בית-משפט משתכנע שהצוואה אמיתית ומשקפת את רצון המת, הוא גם ימצא את הנסיבות המיוחדות.

סיגל קוגוט: השאלה אם צריך להבחין לצורך פגם או חסר אם זה נסיבות מיוחדות או לא נסיבות מיוחדות.

גלעד ארדן: השאלה השנייה, האם צריך שכל הצוואה תהיה כתובה בכתב יד?

תמי סלע: לא, יש כל מיני שאלות שמתייחסות לסוגיה של מה צריכים להיות מרכיבי היסוד בכל סוג של צוואה.

תמי סלע: למשל, כל הצוואה צריכה להיות בכתב יד, זה די מוסכם שזה הכרחי, אבל, למשל, על השאלה האם בצוואה בעדים אפשר להתגבר על פגם שהיה רק עד אחד ולא שני עדים, האם שני עדים זה מרכיב הכרחי ומוחלט שאי-אפשר להתגבר עליו, אין הסכמה.

גלעד ארדן: למה דורשים עדים?

גלעד ארדן: הרי במשפט פלילי אפשר להרשיע על סמך עדות של אדם אחד.

אליעזר שטיינלאוף: בפעולה אחת אדם מעביר את כל רכושו לאחרים, זו הטרנסקציה הכי גדולה שאדם עושה בחייו.

גלעד ארדן: כלכלית, אבל יש אנשים שנכנסים לכלא לעשר שנים.

ניסן סלומינסקי: אל תחשוב עלי, תחשוב על זה שמעביר כמה מיליארדים.

אליעזר שטיינלאוף: לאדם הספציפי זאת העסקה הכי גדולה שהוא עושה בימי חייו, אין שום ספק.

גלעד ארדן: אני מסכים אתך, אבל יש חוסר קורלציה - אדם יכול להיכנס לכלא לכל חייו גם על פי עדות של אדם אחד.

ניסן סלומינסקי: אם הצוואה היתה בעל-פה, אתה צריך שני עדים, כי הרבה פעמים הצוואה תלויה בדיוק במה שאדם התכוון ובמה שהוא אמר.

גלעד ארדן: פה מדובר על צוואה בכתב שצריך עדים.

ניסן סלומינסקי: כשאתה רואה משהו, העד רואה ואומר מה שהוא רואה.

ניסן סלומינסקי: פה אתה צריך להבין בדיוק את המשמעות, את הכוונה, ואם הוא התכוון עם תנאים, בלי תנאים.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שפה רוצים הוכחה יותר ניצחת.

גלעד ארדן: נראה לי שעדיף אפילו עד אחר, ולהשאיר לשיקול דעתו של בית-המשפט, בהתאם לנסיבות, אם אתה כבר הולך לכיוון הזה.

יוסף זילביגר: זה יהיה קשה, מפני שכל הקטע של הצוואה היא כדי שאדם יהיה מודע לפעולה שהוא עושה.

יוסף זילביגר: צריך לזכור שהצוואה נבחנת, כשהכוכב העיקרי לא קיים, וכל המתח הוא אם זו היתה כוונתו או לא היתה כוונתו.

יוסף זילביגר: דרישה של שני עדים, קודם כול, היא יותר רצינית, וכאשר בוחנים, לאחר מותו, אם זו היתה צוואתו, למה הוא התכוון, אם הוא באמת עשה את זה, כשיש שני עדים אפשר לעמת אחד עם השני, כדי לוודא ביתר ודאות את המשמעות.

יוסף זילביגר: כשיש עד אחד, הוא סיפר מה שסיפר.

ניסן סלומינסקי: מתוך שניים, האמת תמיד תצא.

ניסן סלומינסקי: גם במשפט העברי כתוב "על-פי שניים עדים יקום דבר".

ניסן סלומינסקי: לעד אחד יש משמעות בדיני ממונות רק לחיוב שבועה, אבל לא לביצוע של משהו.

ארז קמניץ: במשפט הפלילי הנאשם קיים, ובדרך כלל יש נסיבות אחרות.

ארז קמניץ: אם יורשה לי להתייחס להצעה.

ארז קמניץ: ראשית, אנחנו מסכימים על עיקרו של החוק.

ארז קמניץ: אנחנו מסכימים שבהחלט אין צורך לעשות איזה הבחנה שהיא הבחנה, לא כל כך רציונלית, בין סוגי צוואות.

ארז קמניץ: ובהחלט יש מקום לאפשר תיקון, הן של פגמים והן השלמה של חוסרים, יהיו אשר יהיו, על-ידי בית-משפט, בתנאים כאלה או אחרים.

ארז קמניץ: אני רק רוצה להזכיר שאנחנו עוסקים פה בעיקרון יסוד שבדיני ירושות, שזה עיקרון של כיבוד רצון המת - זה אחד העקרונות המהותיים שביסודו של החוק - ומצד שני, ותמיד יש צד שני, צריך לזכור שיש גם בעיה עם הבדיקה של הרצון הזה, במיוחד, כמו שעורך-הדין זילביגר הזכיר, כאשר האדם אינו נמצא, אתה צריך לדעת למה כיוונו דבריו האחרונים.

ארז קמניץ: ויש קושי להימנע ממצבים שבהם נעשה ניצול לרעה או שהיתה השפעה בלתי-הוגנת - ואני לא יודע אם אנשים פה קראו כתבה שהתפרסמה ב"ידיעות אחרונות" לפני שבועיים בעניין "ציידי הצוואות", כמו שאנחנו מכנים אותם - אחת הבעיות היא להוכיח שזה הרצון האמיתי של המצווה, ושלא נעשה פה שימוש לא הוגן או שימוש לרעה.

ארז קמניץ: אחת הדרכים לבדוק את זה היא על-ידי הדרישות הצורניות.

ארז קמניץ: כשאתה דורש שצוואה תופיע בדרישה צורנית מסוימת, כזאת או אחרת, אתה מיד מקפיץ את הבחינה שלך בדרגה אחת, וזאת אחת הדרכים לבדוק אם המצווה באמת התכוון למה שכתוב בדברים.

ארז קמניץ: בכל הדרישות הפורמליות יש גם אלמנט של בדיקה יותר עניינית ורצינית לגבי הרצון האמיתי של המצווה.

ארז קמניץ: יש בזה שיקול ראייתי.

ארז קמניץ: אתה רואה מבחינה ראייתית שזה רצונו, כי הוא פעל לפי הדרך המוכתבת בחוק.

ארז קמניץ: יש בזה כדי להוכיח את הרצינות של המצווה עצמו, הוא לא עושה את זה כלאחר יד.

ארז קמניץ: יש פה ממש טקס.

ארז קמניץ: שאלת על צוואה בעדים - יש פה מין ריטואל, אתה הולך לעורך-דין, יש שני עדים, וזה מראה שאדם ממש התכוון לזה.

ארז קמניץ: אנחנו חושבים שצריך למצוא את נקודת האיזון הנכונה בין הרצון לכבד את רצון המת ובין הצורך לשמור שלא יהיה שימוש לרעה.

ארז קמניץ: לאורך סוגי הצוואות אפשר למצוא את הבעיות.

ארז קמניץ: ניקח אפילו צוואה בכתב יד לדוגמה.

ארז קמניץ: הרבה אנשים יגידו שאם הם לא חתמו על משהו, הם לא ממש התכוונו, זו טיוטה, זה זיכרון דברים או לא ממש משהו שאמור לחייב אותם.

יוסף זילביגר: אין פה גמירות דעת.

ארז קמניץ: נכון, גמירות הדעת פה חסרה.

ארז קמניץ: נכון שאתה אומר שהשתכנע בית-המשפט בגמירות דעתו או באמיתות, אבל כשאתה מגיע לבית-המשפט, למה לא להגיע לבית-משפט באופן מוכן, ולומר שאם אין את החתימה אין גמירות דעת?

ארז קמניץ: למה צריך להתחיל לבדוק מה צפונות נפשו של אדם, מה גמירות דעתו, כאשר יש דרך טכנית לבדוק את זה?

סיגל קוגוט: זה המקרה היחיד שכבר כן כתוב בחקיקה.

ארז קמניץ: אני מסכים, אני רק מעלה את הבעיות.

ארז קמניץ: אני לא אומר שאני נגד האפשרות להשלים חתימה.

ארז קמניץ: יכול להיות שיהיו מקרים שלא תהיה חתימה ולא יהיה תאריך, שנגיד שזה יותר בהעדר גמירות דעת.

ארז קמניץ: אני רוצה להזכיר שתאריך חשוב גם לעניין צוואות בכתב יד.

סיגל קוגוט: לעניין צוואה מאוחרת שמבטלת את הקודמת.

ארז קמניץ: כשיש תאריך אתה יודע מתי בדיוק נכתבה הצוואה, ואתה מונע את החשש שצוואה מאוחרת תגבור על העניין.

ארז קמניץ: למשל, בצוואה בכתב בעניין קיומם של עדים, דיברנו על הטקסיות שקיימת.

ארז קמניץ: בצוואה בכתב מאוד בולט העניין של "ציידי צוואות", כי לכאורה לא יהיה כתב (יד), לא יהיה תאריך, יכול אדם להוציא דף מחשב, למצוא שני עדים שיבואו לבית-משפט ויגידו שהם היו נוכחים בעת מותו של אדם זה או אחר, וזאת כשאין חתימה.

ניסן סלומינסקי: איך אתה יכול להתגבר על דבר כזה?

ניסן סלומינסקי: זה דבר שקיים לאורך כל הדברים.

ניסן סלומינסקי: איך אפשר להתגבר על זה פרט לחקירה שיחקרו את העדים, ומתוך שני עדים ימצאו משהו.

ארז קמניץ: גם אם אני אקים את כל הבריקדות ואת כל המחסומים, עדיין יהיו תופעות כאלה.

ארז קמניץ: אני רק אומר שאם אני מסיר את המחסומים, אני יוצר אופציה יותר גדולה לדלג עליהם בקלות יתרה.

ארז קמניץ: אני לא אומר שלא צריך לפנות לדרך שאתה מציע, בהחלט אנחנו מסכימים שזאת הדרך שצריך ללכת בה, אני רק אומר שיש פה שאלות ערכיות, וצריך לבחון מה חשוב יותר ומה חשוב פחות.

גלעד ארדן: מהי עמדתכם?

ארז קמניץ: יש ועדה של מומחים, ועדת ירושה, בראשות השופט טירקל, גם עורך-הדין שטיינלאוף, נציג הלשכה בוועדה הזאת, יש בוועדה פרופסורים שעוסקים בסוגיות האלה יומיום – פרופ' שילה, פרופ' שיפמן, פרופ' מעוז, פרופ' דויטש.

ארז קמניץ: הם נדרשו לסוגיה ולסעיף הזה בסבב הראשון של דיוני הוועדה והם העלו טיעונים לכאן או לכאן.

ארז קמניץ: לא היתה תמימות דעים, משום שבאמת יש כאן שאלות על מה אפשר לוותר ועל מה אי-אפשר לוותר.

ארז קמניץ: הישיבה הקרובה של ועדת הירושה תהיה בתאריך ה-25 בדצמבר, נוכל להעלות בפניהם את ההצעה כמות שהיא כאן, עם שיפורים – אנחנו מיד נתייחס – ונחזור עם המלצה שלהם לוועדה.

ארז קמניץ: אנחנו מרגישים שלפחות צריך להעלות את זה שוב בפני הוועדה ולבוא עם המלצה מגובשת.

ארז קמניץ: זאת הצעתנו.

ארז קמניץ: עקרונית אנחנו בעד ההצעה.

ניסן סלומינסקי: אני מסכים בהחלט לשמוע, אני רק רוצה להדגיש נקודה אחת.

ניסן סלומינסקי: מצד אחד, באמת החלק הטקסי של הצוואה הוא חשוב כדי להראות שיש גמירות דעת, אבל מצד שני, צריך לדעת שהדבר האחרון שאדם חושב עליו הוא, שהוא ימות.

ניסן סלומינסקי: אם תשים לב, רוב האוכלוסייה לא מכינה צוואות.

ארז קמניץ: 30% מכינים צוואות.

ניסן סלומינסקי: גם אם מכינים צוואות, הרבה פעמים זה כבר ברגע האחרון, כשאדם כבר כמעט שכיב מרע.

ניסן סלומינסקי: לכן, החלק הטקסי הוא באמת חשוב, אבל אסור שהוא זה שיקבע, בסופו של דבר, אם צוואה רצינית או לא, כי הסיטואציה היא כזאת שברוב המקרים דווקא אין זמן לכל הטקסיות ואתה עושה צוואה, ואתה כן רוצה לקיים את דברי המת, ואין לך כל אפשרות לעשות את החלק הטקסי.

ניסן סלומינסקי: אנחנו נשמח לשמוע מה הוועדה אומרת, אני רק מציע שזה יהיה בין הקריאה הראשונה לקריאה השנייה והשלישית, אז הזמן לשנות אם תרצו.

ניסן סלומינסקי: לגבי הנושא של הצוואה הדדית היה תנאי שלכם, ופה אין התנאי.

ניסן סלומינסקי: מאחר שהוועדה כבר עברה על זה פעם ראשונה, ואין גמירות דעת גם ביניהם, כלומר, אין דברים ברורים, אני מציע שנעביר את הצעת החוק לקריאה ראשונה.

ארז קמניץ: הדבר היחיד שברור, שצריך לאחד את שני הסעיפים.

ניסן סלומינסקי: את זה עשינו.

ניסן סלומינסקי: נסכים שהקריאה השנייה והשלישית לא תהיה לפני ה-25 בדצמבר.

יוסף זילביגר: לא ברור אם באותו מועד כבר תתגבש הדעה.

ניסן סלומינסקי: דבר ראשון, זה יאנוס אותם לגבש דעה, ודבר שני, לא כל מה שיתגבש אצלם, בהכרח יתגבש אצלנו.

גלעד ארדן: מי הקים את הוועדה הציבורית?

ארז קמניץ: הוועדה הציבורית הזאת היא חלק מוועדת הקודיפיקציה.

ארז קמניץ: חוק הירושה צריך להיכנס לחוק האזרחי החדש, לכן הוקמה ועדה על-ידי השופט ברק.

גלעד ארדן: יש לוועדה לוח-זמנים?

ארז קמניץ: אני מניח שלוח-הזמנים של הסבב השני צריך להיות הרבה יותר מהיר.

ארז קמניץ: אני לא יודע להעריך, אבל נשאף שזה לא יחצה את השנה.

גלעד ארדן: אתה משתתף בדיונים שם, לכן אני מבקש שתעביר להם את המסר, שכיוון שיש לנו פה הצעת חוק מתקדמת, אם אפשר שיסיימו את הדיונים.

ארז קמניץ: אני מציע שבישיבה הבאה של ועדת הירושה נעלה את ההצעה בצורתה הקיימת.

ארז קמניץ: אנחנו חושבים שהנוסח החדש משופר מהנוסח שהועלה בהתחלה, ואם חבר הכנסת סמילנסקי מסכים, אין עם זה בעיה.

גלעד ארדן: בישיבה הבאה נעבור סעיף-סעיף, ונצביע סעיף-סעיף.

סיגל קוגוט: יש לכם הערות על כך שמשהו באופן בולט לא בסדר?

ארז קמניץ: לעניין הצוואה בכתב יד - הצוואה כולה.

גלעד ארדן: מה זאת אומרת כולה?

סיגל קוגוט: אם אין, לא חתימה ולא תאריך, וגם חצי כתוב בכתב יד וחצי מודפס.

ארז קמניץ: יש דעה בוועדת ירושה שלא צריך ליצור הבחנה פרטנית.

ניסן סלומינסקי: אתם מבקשים לתת יותר מרחב לשיקול דעת של בית-המשפט.

ארז קמניץ: יכול להיות שזאת תהיה ההחלטה שתתקבל בסוף.

ארז קמניץ: שוב, "באמיתותה ובגמירות הדעת של המצווה"- - -

סיגל קוגוט: אתה מעדיף שיהיה רצונו החופשי והאמיתי?

ארז קמניץ: אני מעדיף את גרסה א'.

סיגל קוגוט: זה הדין היום, אבל זה לא כל כך טוב.

ארז קמניץ: "בנסיבות מיוחדות" להשאיר.

סיגל קוגוט: אולי נכתוב "ראיות ברורות ומשכנעות"?

ארז קמניץ: אני אסביר למה צריך את האקסטרה הזאת.

ניסן סלומינסקי: חוסר יותר בעייתי מפגום.

ניסן סלומינסקי: זה ברור.

ארז קמניץ: בדיוק.

ארז קמניץ: לכאורה, בכל מצב צריך לבדוק.

ארז קמניץ: אם למרות העובדה שהצוואה בסדר גמור מבחינת כל התנאים הצורניים שלה, אתה משתכנע שאין אמיתות בצוואה או שאתה משתכנע שהיתה השפעה בלתי-הוגנת, ברור שלא תיתן צו קיום.

ארז קמניץ: אם אני לא מוסיף פה את "הנסיבות המיוחדות", לכאורה לא עשיתי כלום, חוץ מהעברת נטל הראיה מצד אחד לצד שני.

יוסף זילביגר: בית-המשפט, כשהוא צריך לתת נימוקים מיוחדים, הוא צריך לתת דעתו לחוסר הזה.

יוסף זילביגר: זה לא דבר שגרתי.

סיגל קוגוט: נדון בזה.

יוסף זילביגר: בצוואה בפני עדים ובצוואה בכתב יד, אני חושב שחתימת המצווה היא תנאי הכרחי.

יוסף זילביגר: זה לא דבר שאפשר להתעלם ממנו.

סיגל קוגוט: הדין היום הוא, שחתימה אתה יכול בכתב יד.

סיגל קוגוט: זה הדין, זה החוק היום.

יוסף זילביגר: בשונה, נניח, מצוואה שניתנת בפני רשות, כשהרשות מנהלת את העניין, והיא עדה שזה היה, בחתימה אחרת, בפני עדים - אפילו חתימת המצווה לא תהיה, כלומר, יהיו שני עדים, יוציאו מסמך אפילו המצווה עצמו לא חתם עליו?

סיגל קוגוט: נראה לי שעדיף לשנות את הדין הקיים בכל זאת אחרי שהוועדה תמליץ, כי זה הדין הקיים.

ניסן סלומינסקי: ברגע שיש חתימה של עדים, לא בהכרח אתה צריך את חתימת המצווה.

ניסן סלומינסקי: תחשוב על הסיטואציה.

ניסן סלומינסקי: יושב במשרד עורך-דין, הוא מוציא מהמחשב את הצוואה, עומדים שם שני עדים וחותמים.

ניסן סלומינסקי: אולי האדם בעצמו לא חותם, כי הוא לא רוצה.

סיגל קוגוט: אם כך, העדים שקרנים.

יוסף זילביגר: הצוואה היא מעשה אישי, זה לא דבר הכרחי שהמצווה עצמו יחתום?

ניסן סלומינסקי: היום, למשל, בכתובה, חותמים שני עדים, זה השטר, לא צריך את החתימה של זה שמתחתן.

ניסן סלומינסקי: כתוב בסוף: גם אני החתן מצטרף, אבל זו סתם תוספת, זה לא מחייב.

ניסן סלומינסקי: חתימה של בעל הבית, אין לה שום משמעות.

יוסף זילביגר: הרב נמצא בזמן החתימה על הכתובה, וזה הרשות.

גלעד ארדן: אני נוטה להסכים אתו, כי כאשר מדובר בצוואה בעל-פה, ואדם שכיב מרע, לדרוש חתימה זה לא הגיוני.

גלעד ארדן: אבל אם מדובר על טקס שהוכן מראש, והובאו אליו עדים, כי על זה מדובר, מדובר על אדם שמתכנן מראש, תדרוש את החתימה שלו.

גלעד ארדן: זה באמת יוסיף לגמירות הדעת.

גלעד ארדן: למה שהוא לא יוסיף את חתימתו אם אכן מדובר בטקס מתוכנן ולא באדם שהזעיקו אליו אנשים כי הוא עומד לסיים את חייו?

סיגל קוגוט: אפשר אולי להבחין, אם הוא כתב, לא צריך.

גלעד ארדן: אתם כותבים "בצוואה בכתב יד".

סיגל קוגוט: זה כולל גם כתב יד.

יוסף זילביגר: אולי הוא לא חתם על גמירות דעת.

יוסף זילביגר: הוא כתב, שרבט כמה דברים.

ניסן סלומינסקי: זאת שאלה שעוברת לאורך כל החוקים - חתימה של שני עדים, בלי חתימה של הנדון.

ניסן סלומינסקי: במשפט הכללי יש חובת חתימה של שני עדים, כשאתה בודק אותם ומעמת אותם?

ארז קמניץ: כשאני עושה אתך הסכם הלוואה, אני אפילו לא צריך כתב.

גלעד ארדן: גם חוזה בעל-פה זה חוזה.

גלעד ארדן: יש עסקאות, כמו מקרקעין, שאתה בכל זאת רוצה שהעסקה תהיה בחוזה.

ניסן סלומינסקי: למתן תוקף וביטחון, תמיד טוב שתחתים את הנדון ונוספים.

גלעד ארדן: זה תמיד טוב, אבל יש מקרים שזה לא רק טוב, יש חובה.

ניסן סלומינסקי: היתה סיטואציה שבה הוא לא חתם.

גלעד ארדן: תיתן דוגמה לסיטואציה כזאת.

גלעד ארדן: למה שלא יבקשו ממנו לחתום?

ניסן סלומינסקי: במקרה שסיפרתי בהתחלה, האישה לא חתמה.

ניסן סלומינסקי: אני שואל: האם כתב יד יותר טוב משני עדים?

ניסן סלומינסקי: לא נשמע כדבר הזה.

סיגל קוגוט: המשפט המשווה מאוד דומה למה שאומר חבר הכנסת סלומינסקי.

ארז קמניץ: באמצעות גרפולוג או באמצעות מישהו שבודק כתבי יד, אתה בהחלט יכול לבדוק את החתימה, ומקבלים את זה בבית משפט.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שבסוף הוא לא רצה לחתום, ובכל אופן אתה אומר שזה טוב.

ניסן סלומינסקי: כשבודקים שני עדים ומעמתים אותם, זו הוכחה יותר חזקה מכל דבר אחר, כי הם באים ואומרים: האדם רצה, ציווה, אנחנו עדים.

ניסן סלומינסקי: לא אכפת לי שתהיה גם חתימה.

גלעד ארדן: אין כאן אפילו כתב ידו, בכלל לא צריך אותו, אפשר לעשות את זה בדיעבד, אחרי שמישהו מת ואין לו קרובים?

ניסן סלומינסקי: ודאי טוב שתמיד תהיה גם חתימה, אבל זה לא צריך להיות תנאי.

ניסן סלומינסקי: אם אין חתימה, להערכתי, אסור לנו לפסול צוואה כשיש שני עדים, רק משום שאין חתימה של המוריש.

אליעזר שטיינלאוף: בדין העברי דורשים מעשה קניין לצוואה.

אליעזר שטיינלאוף: רק צוואת שכיב מרע פטורה מקניין, אבל בצוואה רגילה צריך מעשה קניין.

ניסן סלומינסקי: מה זה מעשה קניין?

אליעזר שטיינלאוף: חתימה, זה מעשה קניין.

ניסן סלומינסקי: אמירה בפני שני עדים זה יותר חזק מחתימה.

גלעד ארדן: אין לי כלום מהמוריש, למעט עדות של שני עדים.

ניסן סלומינסקי: שני עדים זה יותר מכל דבר.

ניסן סלומינסקי: שני עדים זו ההוכחה החזקה ביותר והגדולה ביותר, אלא אם כן אתה חושב שמשקרים, ואז יעמתו ביניהם, בגלל זה יש דרישה לשניים ולא לאחד.

גלעד ארדן: זה לא נכון.

גלעד ארדן: אתה מוכר לי את הדירה.

גלעד ארדן: למה לא מספיק שיבואו שני אנשים ויגידו: ניסן מכר לגלעד את הדירה, תן לי את הדירה?

גלעד ארדן: פה החוק החליט שזו עסקה בין החשובות שעשית בחיים.

גלעד ארדן: בלי שיהיה לך מסמך בכתב, אין עסקה של הדירה.

גלעד ארדן: אותו דבר נדרוש גם פה.

ניסן סלומינסקי: אם יש לך מסמך בכתב על מכירת דירה, כשאין חתימה של המוכר, אבל יש חתימה של שני עדים שמעידים שזה בוצע בפניהם, זה תקף או לא תקף?

גלעד ארדן: זה תקף.

ניסן סלומינסקי: ודאי שזה תקף.

גלעד ארדן: אבל יש מסמך בכתב.

תמי סלע: גם פה מדובר על מסמך.

ניסן סלומינסקי: אם לא תאשר את זה פה, אתה יכול להגיע להתנגשות עצומה עם המון חוקים אחרים.

גלעד ארדן: שם אדם חי עם העסקה, ופה האדם כבר איננו, על אחת כמה וכמה שאתה צריך לדרוש איזו ראיה אובייקטיבית.

ניסן סלומינסקי: שם האדם מכחיש את המכירה, והוא לא יכול להכחיש מול שני עדים.

גלעד ארדן: פה המת כבר מת, אין לך עם מי לעמת את שני העדים הללו.

ניסן סלומינסקי: שני העדים במכירה יהיו תקפים גם אם המוכר יכחיש בסוף ויגיד: לא היה.

ניסן סלומינסקי: אם יש שני עדים שזה היה, יקיימו את זה.

תמי סלע: עשינו בדיקה של כמה מדינות שחוקקו סעיפים כאלה, והגישה הרווחת, ברוב המכריע של המדינות, אם לדרוש דרישות מינימום, לדרוש דרישות מאוד מינימליות, כמו כתב, וזה במדינות שאין בהן בכלל צוואה בעל-פה.

תמי סלע: חתימה ראיתי רק במקום אחד.

גלעד ארדן: איזה כתב?

יוסף זילביגר: כתב ידו.

תמי סלע: לגבי צוואה בכתב יד - כן כתב ידו, אבל לגבי צוואות אחרות, שהן בכתב, מאוד ממעיטים בדרישות מינימום, ויותר סומכים על שיקול הדעת של בית-המשפט.

תמי סלע: צריך לזכור שאצלנו מידת ההוכחה מאוד מחמירה, יש מדינות שהלכו על דרישת הוכחה פחות מחמירה.

תמי סלע: אצלנו כתוב "לא היה לבית-המשפט ספק", זה לא שאנחנו מקילים בדרישות מלכתחילה, זה רק במקרים בדיעבד, מקרים שיהיו חריגים מראש, שבהם בית-משפט יגיע למסקנה שאין לו ספק שזאת היתה כוונתו האמיתית של האדם.

תמי סלע: למשל, אותו אדם שהתחיל לכתוב צוואה, ונפטר לפני שהספיק לחתום, או, למשל, המקרה של קניג, שלא היה צריך את התאריך, כי ידעו באיזה יום היא היתה במלון וקפצה.

יוסף זילביגר: אלה מקרים נדירים.

סיגל קוגוט: כל החוק הזה הוא למקרים נדירים.

ניסן סלומינסקי: יותר מזה, כל זה תוספות.

ניסן סלומינסקי: היום יש שיקול דעת מלא לבית-המשפט.

ניסן סלומינסקי: פה אנחנו דורשים כמה תנאי יסוד שלא יכולים לשקול אותם.

ניסן סלומינסקי: כלומר, אנחנו מחמירים היום.

גלעד ארדן: אני מציע שהיום נצביע על הצעת החוק כמו שהיא, ואחרי זה נחכה למסקנות של הוועדה.

אליעזר שטיינלאוף: אנחנו, באופן עקרוני, חושבים שצריך כמה שיותר להקשות בעריכת צוואה.

אליעזר שטיינלאוף: השופט ברק קרא קטע של שופט אחר שאמר שהוא מפחד לבוא לעולם הבא, לפגוש את כל אותם אנשים שהוא כתב להם צוואות בדיעבד.

אליעזר שטיינלאוף: בתי-המשפט היום יותר ויותר כותבים צוואות לאנשים, ויש הרגשה שעם החופש הגדול בפרשנות, והיום עם החופש הגדול בדרישות הפורמליות, יכתבו יותר צוואות.

ניסן סלומינסקי: אנחנו פה מחמירים.

ניסן סלומינסקי: עד היום היה שיקול דעת מלא.

ארז קמניץ: רק בכתב יד.

גלעד ארדן: אתה כותב לבית-המשפט מה המינימום.

סיגל קוגוט: גם בפסיקה אתה יכול לראות שהחליטו מה זה דרישת מינימום.

גלעד ארדן: זה כמו במשא-ומתן עם הפלסטינים, מה שאתה אומר זאת נקודת הפתיחה במשא-ומתן שלך.

אליעזר שטיינלאוף: לכתוב צוואה זו זכות קניינית חוקתית, זו זכות יסוד שצריך להגן עליה.

אליעזר שטיינלאוף: אבל אני כבר שומע דעות מעורכי-דין שיוצאים נגד עריכת צוואות, כי פעם עשית צוואה, אפילו לא קוימה, זה מאפשר לבית-המשפט לעשות צוואה כמו שבית-המשפט רוצה.

אליעזר שטיינלאוף: בית-המשפט אומר: הרי האדם רצה לעשות צוואה.

אליעזר שטיינלאוף: מה האלטרנטיבה היום?

אליעזר שטיינלאוף: יש צוואה או ירושה על-פי דין.

אליעזר שטיינלאוף: אם בית-המשפט לא קיים את הצוואה, הוא הולך לפי הדין.

אליעזר שטיינלאוף: יש ירושה על-פי דין, אבל בית-משפט אומר: אדם רצה לעשות צוואה, אנחנו רואים, זה זועק, היא קפצה מהגג, ברור שהיא תעשה צוואה לפני שהיא קופצת מהגג- - -

סיגל קוגוט: היא כתבה.

גלעד ארדן: תארי לעצמך שהיא גם לא היתה כותבת, אלא היא היתה צועקת למישהו לפני זה.

סיגל קוגוט: בשביל זה בחוק יהיה כתוב בכל צוואה מה דרישות המינימום.

אליעזר שטיינלאוף: בעלה של קניג באמת התעלל בה, ולא מגיע לו, אין שום ספק, לפי כל מוסר.

אליעזר שטיינלאוף: אני לא מדבר על המקרה הזה שהוא מקרה מאוד קשה, בדרך כלל צריך לעשות צוואה.

סיגל קוגוט: היא כתבה.

יוסף זילביגר: אם היא היתה צועקת בפני שניים, זה היה יותר מאשר בכתב.

סיגל קוגוט: אנחנו לא מכחישים שרוב הדיון אחרי הקריאה הראשונה יהיה על הקביעה מהן דרישות המינימום בכל סוג של צוואה.

אליעזר שטיינלאוף: בחלל הזה בין צוואה לבין ירושה על-פי דין, מתגבש ירושה על-פי צוואה שכותב בית-המשפט.

נסים זאב: שכיב מרע אמר "כיתבו ותנו".

נסים זאב: בדרך כלל אם מדובר בשכיב מרע, הוא לא מסוגל לכתוב, הוא יכול לומר למישהו לכתוב, הוא יכול להשמיע את דבריו, את המילים האחרונות שלו.

נסים זאב: לכן, בעניין של עדים, לפחות שקרוב משפחה לא יכול להיות עד.

נסים זאב: אם אנחנו הולכים להקל, שצוואה בעל-פה בפני עדים היא צוואה שבית-המשפט יכול לסמוך כאילו נכתב הדבר, אז לפחות בעניין העדות צריך אולי קצת יותר להחמיר, שלא יהיה בן משפחה קרוב.

ניסן סלומינסקי: זה סיפור נפרד על כשרות העדים.

נסים זאב: בעדות של בית-משפט, אתה מקבל גם עדות של אח, גם עדות של בן מול אב.

גלעד ארדן: בוועדת הירושה אתם דנים גם בהיבט הזה?

ארז קמניץ: אנחנו דנים, אבל מה שחבר הכנסת מדבר עליו, זה יותר על כשרות העדים.

סיגל קוגוט: זה דבר כללי על כשרות העדים - האם יכול להיות עד לעריכת צוואה שהוא נהנה ממנה.

גלעד ארדן: היום הוא יכול.

סיגל קוגוט: הוא לא יכול להיות עד לצוואה שהוא נהנה ממנה.

ארז קמניץ: אם הצוואה קובעת לשלושה אחים, ואחד מהאחים היה עד לצוואה, הוא לא נהנה מהצוואה שהוא עד לעריכתה.

ניסן סלומינסקי: גם בהלכה העברית היום, אם בית הדין משתכנע באמיתות הצוואה, יקבלו גם קרובים, שפסולים מבחינת דין תורה, לעדות, אפילו בדין הפלילי.

נסים זאב: אני לא מצפה כרגע לאמץ את ההלכה פה, אבל יכול להיות ניגוד אינטרסים מוחלט, כאשר הצוואה היא בצורה ישירה או עקיפה לטובתו.

סיגל קוגוט: יש סעיף אחר בחוק הירושה שמונע מצב כזה.

יוסף זילביגר: המגמה שנשמעת מדבריך, חבר הכנסת סלומינסקי, שכל מסמך או כל נייר או כל דבר שיהיה, מכבד את רצונו של המצווה, ולכן להקל, ואתה לא מביא בחשבון במידה הראויה את המקרים שבהם אנשים מפברקים, מרמים, משקרים, ומאוד קשה להוכיח.

יוסף זילביגר: בית-משפט רואה מסמך שנחזה להיות צוואה, הוא אומר זה רצון המצווה, לך תוכיח הפוך.

יוסף זילביגר: כמו שאמרתי קודם, מי מכין את המסמך?

יוסף זילביגר: קרובי משפחה כאלה או אחרים או חברים או אנשים שהכירו את האדם.

יוסף זילביגר: אין מי שיוכל לתקוף את זה בצורה נאותה, כי האיש עצמו איננו.

יוסף זילביגר: החתימות, העדים וההצהרות למיניהן, הם כדי להבטיח שזה אכן יהיה.

יוסף זילביגר: כולנו רוצים את אותו דבר, בסופו של דבר, לקיים את רצונם של המצווים, אבל שזה באמת יהיה רצונם של המצווים, לא רצונם של כל מיני אנשים אחרים, שמציגים לך מסמך שנחזה להיות צוואה כצוואה.

יוסף זילביגר: אני וחברי באים מהשדה המעשי, ואני חוזר ואומר: יש קושי גדול מאוד לפסול צוואה.

יוסף זילביגר: השאלה עד כמה צריך להקל בדרישות.

ניסן סלומינסקי: אני מניח שב-70%-80% מהצוואות, הכול בסדר, ואין שום חשש של זיופים וגניבות.

ניסן סלומינסקי: אנחנו הולכים קודם כול לטובת הרוב, כדי להקל.

גלעד ארדן: אם אין חשש לזיופים, למה להקל?

ניסן סלומינסקי: אני לא מקל, ההצעה מחמירה לעומת מהשהיה עד לפני כן.

ארז קמניץ: למה הההצעה יותר מחמירה?

סיגל קוגוט: הוא אומר שגם בדברים שבהם היום החוק לא קבע דרישות המינימום, הוא עכשיו יקבע את דרישות המינימום.

גלעד ארדן: ברגע שגילית את דעתך לדרישות מינימום, הן יהפכו לדרישות מקסימום.

ניסן סלומינסקי: לא, יש עדיין שיקול דעת.

גלעד ארדן: אם יבוא אדם שעומד בדרישות המינימום, יהיה קשה מאוד לשכנע את בית-המשפט על-ידי נסיבות.

ניסן סלומינסקי: אתה נותן שיקול דעת לבית-המשפט.

גלעד ארדן: תיתן שיקול דעת לבית-המשפט.

גלעד ארדן: כאשר לשופט עדיין יש שיקול דעת, קשה מאוד לשכנע אותו שהנסיבות גוברות לעומת דרישות המינימום שיתקיימו פה.

גלעד ארדן: אם הייתי שופט והייתי צריך להתלבט, יש מצד אחד דרישות מינימום, מצד שני בא אדם ומנסה להוכיח לי באורים ובתומים שהנסיבות מלמדות אחרת, אם היה לי ספק כלשהו, הייתי מכריע לטובת קיום הצוואה, אם רק יש את דרישות המינימום.

גלעד ארדן: זה מה שהם מתכוונים להגיד לך.

גלעד ארדן: יש חשש שברגע שיתקיימו דרישות המינימום, לא יעזרו הנסיבות.

סיגל קוגוט: כתבנו "רק אין ספק...".

ארז קמניץ: הם יגידו שאין ספק, כי דרישות המינימום התקיימו, משום שמאוד קשה לדעת מה היתה כוונתו של מישהו שלא חי יותר.

גלעד ארדן: על הנסיבות אפשר להתווכח, על דרישות המינימום אי-אפשר.

סיגל קוגוט: בסופו של דבר, גם משרד המשפטים חושב שזה צריך להיות כך, הם רק חושבים שצריך להיות דיון.

גלעד ארדן: אם מוסיפים חתימה אישית של אדם, זה נדבך נוסף.

ניסן סלומינסקי: יכול להיות שכתוצאה מזה אתה פוגע בשיעור גדול של מקרים שבהם לא היתה חתימה, אבל הצוואה בסדר ואין שום דילמה.

ניסן סלומינסקי: פתאום, בגלל דרישה כזאת, אתה פוסל צוואות.

גלעד ארדן: מצד שני, אתה מאפשר להרבה מאוד נוכלים, שיודעים על נפטר שאין לו יורשים, לבוא עם מסמך, שאתה לא יודע מאיפה הוא, והם אומרים: ראינו אותו, שנינו היינו אצלו, והוא הכתיב לנו.

גלעד ארדן: אין חתימה שלו ואין כלום.

ניסן סלומינסקי: אני מניח שלשופט יש ניסיון, והוא חי את זה.

גלעד ארדן: השופטים הם בני-אדם כמוני וכמוך, והם היו עורכי-דין בדיוק לפני דקה, לפני שארגנו להם רוב בוועדה לבחירת שופטים.

ניסן סלומינסקי: הקדוש ברוך הוא לא מגיע לקרסוליו של השופט, הוא דן יחיד, והוא יכול להגיד לעד: אתה לא נשמע לי רציני, לא מקבל אותך.

גלעד ארדן: תוסיף לשופט כלים.

ניסן סלומינסקי: אתה נותן שיקול דעת לשופט.

ניסן סלומינסקי: אתה מנסה להכניס כללים, דברים שמחייבים, דברים של שיקול דעת.

גלעד ארדן: ניסן סלומינסקי, האדם לא נמצא אתנו היום, יבוא זוג אנשים, או אשתו, או הידועה בציבור שלו, ויגידו: הוא לא סובל את זה וזה, אין לאישה או לידועה בציבור הוכחות להוכיח לשופט.

גלעד ארדן: לזוג יש מסמך ששניהם מעידים עליו.

גלעד ארדן: הם יקחו את הכסף, והאישה או הידועה בציבור יישארו בלי כלום.

גלעד ארדן: איזה כלים יש לשופט?

ניסן סלומינסקי: מה יכול להיות יותר חזק משני עדים?

גלעד ארדן: תדרוש גם חתימה אישית שלו.

ניסן סלומינסקי: אדם יכול להיות חולה, ולא נתנו לו משהו עד שהוא יחתום.

ניסן סלומינסקי: אפשר בלי סוף להמשיך בסיפור הזה.

ניסן סלומינסקי: לפי תפיסת העולם שלי, שני עדים תמיד יותר חזקים מחתימה.

גלעד ארדן: הם חזקים אם הוא היה אתנו.

ארז קמניץ: אתה חושב שאם יש עד אחד וחתימה, זה פחות חזק משני עדים?

ניסן סלומינסקי: לפי התפיסה שלי, כן.

ניסן סלומינסקי: ואם השופט חושד שמשהו לא טוב, הוא יכול לדרוש לעשות בדיקה יסודית לעדים.

ניסן סלומינסקי: כשאתה חוקר כל אחד בנפרד, אם הם שקרנים, תמיד תמצא שהם סותרים אחד את השני.

ניסן סלומינסקי: לכן יש דרישה של שניים.

גלעד ארדן: הם לא עומדים בחקירה פלילית עם האזנות סתר.

ניסן סלומינסקי: אם השופט חושד שיש פה משהו לא כשר, הוא יכול לדרוש חקירה, כי ברגע שהם באו להעיד עדות שקר, זה כבר נכנס לדין פלילי.

גלעד ארדן: הייתי מראה לך כמה סרטי בורקס ישראליים, שהתמחו באלמנות.

אליעזר שטיינלאוף: אנחנו צריכים לזכור שאת הצוואות צריך לקיים.

אליעזר שטיינלאוף: בשנים האחרונות הולכים לרשם הירושות, ברוב המקרים לא הולכים בכלל לבית-המשפט.

אליעזר שטיינלאוף: לרשם הירושות מביאים רק את הצוואה, לא מביאים שום דבר יותר.

אליעזר שטיינלאוף: אתה יודע איזה נטל אתה יוצר על הרשם?

אליעזר שטיינלאוף: היום, בתוך חודשיים הוא מוציא צו ירושה, אם הוא יצטרך לעמוד בדרישות של הוכחות ותצהירים ועדויות ותחקירים, הוא לא יעמוד בעומס.

סיגל קוגוט: הרשם מחליט רק כשאין שום טענה וכולם מסכימים, רק אז הוא פועל.

גלעד ארדן: אנחנו עוברים להצבעה.

סיגל קוגוט: לפני כן, הנוסח יהיה: גרסה א' - "משקפת את רצונו החופשי והאמיתי", "נסיבות מיוחדות" נשאר על חסר ובכתב יד, הצוואה כולה כתובה בכתב ידו של המצווה.

גלעד ארדן: מי בעד הצעת החוק, כפי שנקראה על-ידי היועצת המשפטית?

גלעד ארדן: מי נגד?

גלעד ארדן: מי נמנע?

גלעד ארדן: הצבעה בעד – פה אחד אושר להעביר את הצעת חוק הירושה (תיקון – קיום צוואה על אף חסר בצורתה), התשס"ג-2003, לקריאה ראשונה.

גלעד ארדן: הצעת החוק אושרה לקריאה ראשונה.

גלעד ארדן: נשתדל להמתין לוועדת הירושה עד הקריאה השנייה והשלישית, והוועדה תשתדל להזדרז.