ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 90, 2003-11-11 12:15

מיכאל איתן: אני פותח את הישיבה.

מיכאל איתן: הוזמנו לדיון הזה גורמים רבים, אבל מטבע הדברים משנודע הבוקר שיש כוונה כלשהי לבדוק בדיקה מחודשת את הנושא שבו אנו אמורים לדון, הצטמצמה באופן משמעותי רשימת המתייצבים לעומת רשימת המוזמנים.

מיכאל איתן: זה לגיטימי, זה בסדר, אני לא מתרעם על כך.

מיכאל איתן: בהיבט הפרקטי חשבתי, במיוחד על רקע העובדה שלשכת העיתונות הממשלתית עומדת לחשוב שוב על הדברים, שלא היה מזיק אם דיון כמו זה שמתנהל כאן היה מובא לידיעתה של לשכת העיתונות הממשלתית במהלך המחשבה השנייה הזאת.

מיכאל איתן: אני חושב שזה היה עוזר להם אילו יכלו לשמוע את דעת חברי הכנסת והאורחים המכובדים שהוזמנו.

מיכאל איתן: חשבתי שיש בדיון הזה בסיס למה שהם הולכים לעשות בגיבוש מחדש של עמדתם.

מיכאל איתן: אני מבקש לומר שבשולי העניין התעוררה בעיה נוספת, ואני מקווה שהיא תיפתר בצורה נאותה.

מיכאל איתן: הזמנתי לדיון את מנהל לשכת העיתונות הממשלתית, מר דני סימן, מבעוד מועד.

מיכאל איתן: הבוקר, כששמעתי שמר פרלמן יצא בהודעה כלשהי, התקשרתי אל מר פרלמן וביקשתי שהוא יבוא.

מיכאל איתן: הוא אמר שהוא היה רוצה מאוד לבוא אך הוא עסוק, הוא מארח את ראש ממשלת סלובקיה.

מיכאל איתן: על דעתו סוכם שמר דני סימן יגיע, והוא ייצג אותו כאן.

מיכאל איתן: מר פרלמן אמר שסיכם עם מר סימן את העמדה והוא יפרט אותה כאן.

מיכאל איתן: זה בהחלט הניח את דעתי.

מיכאל איתן: אמרתי שזה מקובל עלי, בייחוד מאחר שביקשתי את השתתפותו של מר פרלמן הבוקר והישיבה אמורה היתה להתחיל בשעה 12:00.

מיכאל איתן: במהלך הדיונים האחרים היום הודיעו למנהלת הוועדה בטלפון שמנהל לשכת העיתונות הממשלתית – ואני אומר זאת בזהירות – הודיע שנבצר ממנו להופיע.

מיכאל איתן: המילים האלה "נבצר ממנו להופיע" מופיעות באחרונה בהקשרים רבים מדי בוועדות הכנסת כשהוועדות דורשות מידע מגורמים שונים, ממשלתיים ולא ממשלתיים.

מיכאל איתן: אני מבקש להזכיר לכולנו שבסעיף 21 לחוק יסוד הכנסת נקבע שוועדת כנסת רשאית לחייב עובד מדינה להופיע בפני הוועדה, למסור כל מידע ולענות על שאלות.

מיכאל איתן: האפשרות של השר למנוע הופעת עובד כזה היא על-ידי הופעה שלו עצמו בדיון.

אופיר פינס-פז: אז ראש הממשלה בדרך?

מיכאל איתן: לצערי באחרונה אנחנו זוכים לשפע הופעות של שרים בוועדה הזאת: שר המשטרה הופיע במקום המפכ"ל; מחר יגיע השר לפיד במקום פרקליטת המדינה; אולי בשבוע הבע יופיע ראש הממשלה במקום מר סימן.

אליעזר כהן: שר המשפטים כבר הופיע בפנינו.

מיכאל איתן: הוא יופיע בעניין של פרקליטת המדינה.

מיכאל איתן: ביקשנו שהיא תופיע, והוא השיב שעל-פי החוק יש לו סמכות להופיע במקומה ולכן הוא יגיע במקומה.

מיכאל איתן: בכל אופן אני מקווה לקבל את עמדת משרד ראש הממשלה.

מיכאל איתן: כרגע אין נציג למשרד זה.

דורית ואג: הוא אמור להגיע.

דורית ואג: קיבלנו הודעה שיגיעו מנהל לשכת העיתונות הממשלתית ועוד שני אנשים ממשרד ראש הממשלה ומהלשכה המשפטית.

עזמי בשארה: סליחה, זה לא תמיד חיובי שהשר מופיע במקום הפקידים.

עזמי בשארה: הוא פוליטיקאי.

עזמי בשארה: לפעמים טוב יותר לדבר עניינית עם עובד ציבור.

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, לא הבנת את הבעיה.

עזמי בשארה: זהו ניצול לרעה של הזכות שלו.

מיכאל איתן: נכון.

מיכאל איתן: אנחנו לא רצינו את השר.

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, אולי לא הסברתי עצמי היטב: לא ביקשנו הופעה של השרים; אנחנו זוכים לכך, במירכאות כפולות.

מיכאל איתן: רצינו לדבר עם המפכ"ל ועם פרקליטת המדינה, והיום רצינו לדבר עם מנהל לשכת העיתונות הממשלתית.

אופיר פינס-פז: נציגי השב"כ כאן?

עזמי בשארה: את זה אי-אפשר לדעת.

אופיר פינס-פז: הרי גם זה משרד ראש הממשלה.

מיכאל איתן: אני יכול לומר מיהם המוזמנים ונוכל לבדוק זאת.

מיכאל איתן: אבל אני רוצה לתת כבוד לנוכחים כאן, למה לדבר על הנעדרים?

מיכאל איתן: אני משוכנע שיש די חוכמה בין המוחות כאן שמצדיקה את הדיון עצמו.

מיכאל איתן: אני מציע שנתחיל בדיון.

מיכאל איתן: חבר הכנסת ברונפמן, בבקשה.

רומן ברונפמן: בוקר טוב, אני מבקש להודות ליושב-ראש הוועדה.

רומן ברונפמן: הבקשה שלי נענתה במהירות, בממדים של הכנסת זה קרה ממש מהים למחר.

רומן ברונפמן: הנושא השני שאני מבקש להעלות, והוא לא פחות חשוב ומהותי, הוא השאלה אם יש הצדקה וצורך להעביר את עיתונאי ישראל ואת העיתונאים הזרים הנמצאים במדינת ישראל את תהליך הבדיקות של השב"כ; ויותר מזה: האם המהלך הזה לא פוגע בחופש העיתונות, בחופש המידע ובחופש המצפון, בסופו של דבר?

רומן ברונפמן: פניתי ליושב-ראש הוועדה בבקשה לקיים דיון מהיר.

רומן ברונפמן: בדקתי את המצב בעולם, השוויתי למה שקורה במדינות אחרות.

רומן ברונפמן: רציתי לראות אם יש משטרים שמעבירים את העיתונאים בדיקה מלאה בשירותי הביטחון.

רומן ברונפמן: כידוע אני לא יליד הארץ.

רומן ברונפמן: עליתי ארצה ב-1980, כשברית המועצות היתה עוד במשטר טוטליטרי.

רומן ברונפמן: אני חייב לומר שמהממצאים שלי התברר שבעולם המודרני עורכים בדיקות כאלה רק בשלוש מדינות: איראן, צפון קוראה וסוריה.

רומן ברונפמן: חשבתי שיהיה עצוב מאוד אם מדינת ישראל, אחרי מהפכות רבות בדמוקרטיזציה של החברה, תיסוג אחור שנים רבות.

רומן ברונפמן: אני גם יכול להזכיר שני תקדימים משפטיים: משפט יונס, משנת 1983, ששם פסיקת בית משפט עליון חייבה בסופו של דבר את לשכת העיתונות להעניק תעודת עיתונאי למר יונס, שהיה עיתונאי במקומון באר שבעי.

רומן ברונפמן: לדעתי – בלי בדיקה מעמיקה, כי אינני משפטן – ההתערבות הזאת של השב"כ במתן תעודות עיתונאי והמניעה מעיתונאי כלשהו לפעול על-פי המקצוע נוגדות את חוק יסוד: חופש העיסוק.

מיכאל איתן: השאלה היא גם מהי תעודת עיתונאי.

רומן ברונפמן: נכון.

עזמי בשארה: זה לא רישיון לעסוק במקצוע.

עזמי בשארה: זאת תעודה שנותנת נגישות.

רומן ברונפמן: נכון.

רומן ברונפמן: לכן אני חושב שיש צורך בדיון ויש הצדקה לכך , על כל המשתמע מזה.

רומן ברונפמן: אתמול קיבלתי מכתב מלשכת ראש הממשלה, באמצעות ועדת העורכים.

רומן ברונפמן: מר אמנון פרלמן חתום על המכתב הזה.

רומן ברונפמן: הוא כותב כך: "בעקבות פניות רבות בנושא ההיערכות החדשה להוצאת תעודות לע"מ סיכמו ראש אגף תקשורת במשרד ראש הממשלה, אמנון פרלמן, ומנהל לשכת העיתונות הממשלתית, מר דני סימן, כי הצעדים החדשים המתוכננים יוקפאו.

רומן ברונפמן: ראש אגף תקשורת במשרד ראש הממשלה ומנהל לשכת העיתונות יקיימו בזמן הקרוב פגישות בנושא ההיערכות החדשה בשיתוף נציגי התקשורת הישראלית והזרה, מתוך כוונה להגיע לנהלים חדשים המקובלים על כל הצדדים.

רומן ברונפמן: נעשה כל מאמץ לקיים את הדיון הזה.

רומן ברונפמן: ..".

נסים זאב: אז יש פשרה.

רומן ברונפמן: יידעתי את חבר הכנסת איתן על קיום המכתב אך החלטנו יחד שלמרות הפשרה הזאת, כפי שחבר הכנסת זאב הגדיר את הדברים, יש צורך, וזה אף רצוי, שוועדת הכנסת תקיים דיון בנושא עדין ולא פשוט כל כך.

מיכאל איתן: תודה.

מיכאל איתן: אשלב בדיון אורחים שירצו לדבר וכן חברי הכנסת.

מיכאל איתן: חברי הכנסת הזדרזו לבקש רשות דיבור, והראשון שידבר יהיה חבר הכנסת פינס; אחריו פרופ' לימור.

אופיר פינס-פז: אדוני היושב-ראש, אני מבקש להגיב גם למהות וגם לסגנון.

אופיר פינס-פז: הנהלים הללו – אילו סיפרו לי את זה כבדיחה זה אולי היה מצחיק מישהו; אבל כשהדבר בא לעולם בעקבות עבודת מטה של שנתיים במשרד ראש הממשלה, אדם שואל את עצמו מי קובע את המדיניות במקום הרגיש והחשוב ביותר במנהל של מדינת ישראל?

עזמי בשארה: בשנתיים האחרונות.

אופיר פינס-פז: כן, בוודאי.

מיכאל איתן: סליחה, חבר הכנסת פינס.

מיכאל איתן: אולי פעלתי לא נכון.

מיכאל איתן: אולי כדאי שתעצור כאן, בסימן השאלה, ונשמע את מר סימן.

מיכאל איתן: לא הצגתי אותו כשהוא נכנס במהלך הדיון.

מיכאל איתן: בעצם הוא הכתובת לשאלה.

אופיר פינס-פז: יש לי עוד כמה שאלות.

מיכאל איתן: בסדר, אתן לך שוב את רשות הדיבור.

מיכאל איתן: אני רק רוצה שמר סימן ישיב מייד על השאלה הזאת ואז תוכל להמשיך.

מיכאל איתן: כך המסקנות שלך יהיו אחרי שתשמע אותו.

מיכאל איתן: חבר הכנסת פינס שואל מה היה התהליך, איך הדברים התבצעו, האם הדברים עברו תהליכי בקרה, מי היו שותפים למהלך הזה, והאם אתה שלם גם עם מה שהוחלט בסוף, שזה יעבור ביקורת נוספת?

דני סימן: חבר הכנסת ברונפמן קרא את המכתב של מר פרלמן.

דני סימן: לכן אני לא חושב שיש מה להוסיף כרגע.

דני סימן: אני מבקש להדגיש: הכללים אינם חקוקים בסלע; אלה הנחיות מנהל, ולכן תמיד אפשר לשנות אותן.

דני סימן: מראש לא התכוונו להיכנס לעימות עם התקשורת הישראלית אלא לתת מענה לכמה בעיות שהתמודדנו אתן בשנים האחרונות.

דני סימן: הצגנו בפניכם את כל התנהלות הדברים מנקודת הראות שלנו.

דני סימן: אם השאלה היא על-פי מה פעלנו אני משיב שפעלנו גם עם גופים משפטיים, גם לאחר בדיקה של המצב בחוץ-לארץ, מול נציגויות בחוץ-לארץ.

דני סימן: התייעצתי גם עם עיתונאים ישראלים, גם עם ארגוני עיתונאים ישראלים, גם עם איגודי עיתונאים ישראלים, גם עם עיתונאים זרים; איש מהם לא רצה למסור את שמו באופן רשמי כדי שזה לא ייראה כאילו הם משתפים פעולה עם השלטונות.

דני סימן: איש לא הציע לנו פתרון מציאותי יותר.

נסים זאב: מהו המניע לשינויים?

דני סימן: הכללים של לשכת העיתונות עודכנו בפעם האחרונה בשנת 1988.

דני סימן: ערוץ 2 חוגג עכשיו עשר שנים לקיומו וכבר מזה ברור שחלו שינויים כלשהם בארץ.

דני סימן: האינטרנט לא היה לפני עשר שנים.

דני סימן: אין לנו כוונה לקבוע מיהו עיתונאי אלא מי מכל מי שמכריז על עצמו עיתונאי זכאי לתעודות; אנחנו מנסים לקבוע מי מהאנשים עומדים בכללים אלמנטריים שאנחנו מציבים להגדרה של עיתונאי.

מיכאל איתן: מה התעודה נותנת?

דני סימן: מעשית, מטרתה להקל את הנגישות של גופי התקשורת לשלטונות.

דני סימן: זה חשוב בעיקר לעיתונאים הזרים ולגופי התקשורת הישראליים.

דני סימן: עם השנים לא האמנו שכל אחד מהאנשים שיש להם אפילו נגיעה ישירה לתקשורת זקוק לתעודה שלנו דווקא.

דני סימן: אפשר לעסוק במקצוע בלי התעודה שלנו, כמו שאמר חבר הכנסת בשארה.

דני סימן: אני מעודד זאת.

עזמי בשארה: זה עוזר לעבור מחסום.

דני סימן: נכון, זה עוזר להיכנס לעזה.

דני סימן: בעקבות האירועים של השנה האחרונה והקשחת התנאים לכניסה לאזור עזה, זה עוזר.

דני סימן: היום שמעתי המון דיונים ברדיו.

דני סימן: הרבה דברים נאמרו בתקשורת ביום האחרון.

דני סימן: אחד הדברים שקצת הפתיעו אותי הוא חוסר ההבנה של כל מי שהתבטא כמומחה למה שקורה בנושא הזה.

דני סימן: בסופו של דבר גילינו שהאנשים שעובדים בתחום עיתונות רוצים את התעודה; לא הבנו למה היא כל כך חשובה, והתברר שהיא נותנת להם הנחות והטבות: במסעדות, בבתי מלון, כניסה חינם למוזיאונים.

דני סימן: כל זה לא ביוזמתנו.

ברוך מאירי: תאמין לי, 42 שנה אני עיתונאי ולא עשיתי את זה.

דני סימן: אני לא מנסה להתווכח, אני מציג המציאות כפי שאנחנו מכירים אותה.

מיכאל איתן: מבקש לקטוע את קריאות הביניים בעודן באבן.

מיכאל איתן: כולנו יודעים שמר סימן נמצא במצב לא כל כך נוח מהבחינה האישית.

מיכאל איתן: בכל אופן הוא בא הנה, הוא מסביר, הוא יענה לשאלות; אל תקשו עליו, תנו לו יחס של כבוד.

ברוך מאירי: שיסביר יותר טוב.

אליעזר כהן: אולי אתה לא עושה זאת אבל אחרים כן?

ברוך מאירי: מסעדות?

דני סימן: מי שמתמודד עם התופעות האלה היא לשכת העיתונות הממשלתית.

דני סימן: האנשים לא באים אלינו כדי לקבל חותמת כשרות שהם עיתונאים; שיהיו עיתונאים.

דני סימן: אני גם לא רוצה לקבוע מיהו עיתונאי ומי לא.

דני סימן: האנשים באים לבקש תעודה של לשכת העיתונות הממשלתית, שמקנה להם נגישות וגישה לרשויות בארץ ולאנשים.

עזמי בשארה: אתה נותן לשב"כ לקבוע?

עזמי בשארה: למה לא תקבע אתה?

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, תן לו לענות, הוא יענה לשאלה.

דני סימן: אני קובע.

דני סימן: בכל הכבוד לעיתונאות הישראלית, לצערי בשבוע האחרון הם המציאו את האיש הרע, את איש הסכנה לדמוקרטיה.

דני סימן: הסכנה הזאת לא קיימת, לא מבחינתי לפחות.

דני סימן: אמרתי שוב ושוב, בכל הופעה תקשורתית: אנחנו מיידעים את יחידת אבטחת אישים בשב"כ לאחר שהנפקנו את התעודה לאדם; אנחנו מיידעים אותם אחר כך.

דני סימן: אם צריך או לא צריך – בכך נדון השבוע עם העיתונות הישראלית.

דני סימן: כאמור, דבר לא חקוק בסלע.

דני סימן: אך חשוב לומר שפונים אלי מכוחות הביטחון עם בעיה, אחרי שהיו זיופים של התעודות שלנו.

דני סימן: נתקלנו בבעיות עם תעודות העיתונאים כתוצאה מכך שכוחות הביטחון, בייחוד אבטחת אישים בשב"כ, לא סמכו על נושאי התעודה בשנה האחרונה, בגלל הבעיות שהתעוררו.

דני סימן: התפקיד שלי הוא למצוא לכך פתרון.

דני סימן: ייתכן שכוחות הביטחון רצו לקבוע ולהחליט, אך על-פי חוק הם לא יכולים לעשות זאת.

דני סימן: מי שרשאי לעשות זאת הוא מנהל לשכת העיתונות – מי שהוא לא יהיה; זה תפקידו של מנהל לשכת העיתונות.

דני סימן: צריך להיות לזה בסיס ביטחוני בלבד.

דני סימן: אל תסמכו עלי, בסופו של דבר בג"ץ יצטרך לפסוק בכך.

דני סימן: אם לא אוכל להוכיח לבג"ץ שהשיקולים שלי טהורים, נפסיד.

דני סימן: ואני לא אגש לבג"ץ אם לא אאמין שאזכה.

דני סימן: מעולם לא היה לי אינטרס להתערב בשיקולי העיתונות הישראלית, ודאי לא בשיקולי העיתונות הזרה.

דני סימן: אך אי-אפשר להשאיר השטח בצורה מופקרת.

דני סימן: כולנו מכירים את מייק ואלאס, כתב הסי-בי-אס.

דני סימן: הוא לא בא לקבל תעודה מאתנו כשהוא מגיע ארצה.

דני סימן: מנהל בית ספר באירלנד שקשור לאיי-אר-אי קיבל משימה בעיתון בדאבלין, והוא הגיע לארץ ולא עבר דרך לשכת העיתונות.

דני סימן: המטרה שלו גם לא היתה עבודה עיתונאית.

דני סימן: על כל אלה יש לתת את הדעת.

דני סימן: אני בטוח שאם כוחות הביטחון היו פונים גם אליכם בצורה עניינית, לא הייתם מתעלמים.

דני סימן: אי-אפשר להתעלם כשכוחות הביטחון מגיעים וכשיש דברים בגו.

דני סימן: אולי ההתייחסות שלנו היתה מוטעית, אני לא אומר שכל החוכמה אצלי, אך הכוונה היתה טהורה.

דני סימן: אני מגיב לכל מה שנכתב בתקשורת, שכביכול יש רצון להתערב; אין עורך אחד בתקשורת הישראלית שקיבל ממני טלפון, ואני מקבל המון טלפונים.

דני סימן: אני מניח שזה לא סוד וחברי הכנסת יודעים שיש ישראלים שלא מרוצים מעבודתם של עיתונאים מסוימים, הן מימין הן משמאל; כולם באים אלינו קודם כול בדרישה שנפסול לעיתונאים אלו את תעודת העיתונאי.

דני סימן: אצל הישראלים אני לא מתערב כלל.

דני סימן: זה לא תחום האחריות שלי, ואני לא רוצה את האחריות הזאת.

דני סימן: נאלצנו להתמודד עם הבעיות שפירטתי כאן.

דני סימן: הדברים נעשו בשיקול דעת.

דני סימן: חשוב לי לציין עוד דבר: גורמים פוליטיים בתוך משרד ראש הממשלה, החל בשר הממונה – השר שרנסקי במקרה הזה, דרך ראש הממשלה וכלה במינויים הפוליטיים במשרד –

אופיר פינס-פז: ממתי השר שרנסקי ממונה על התקשורת?

אופיר פינס-פז: זה אושר בכנסת?

רומן ברונפמן: כן.

רומן ברונפמן: הוא שר במשרד ראש הממשלה, לכן לא היתה העברה.

דני סימן: אני מבקש להדגיש שאני לא מינוי פוליטי.

דני סימן: התפקיד של לשכת העיתונות הממשלתית הוא תקן של עובד מדינה זה ארבע שנים.

דני סימן: התמניתי נוכח העובדה שאני עובד של לשכת העיתונות הממשלתית כבר 14 שנה.

דני סימן: אני מכיר את הדברים מבפנים ומבחוץ.

דני סימן: נאלצתי להתמודד עם בעיות לא פשוטות.

דני סימן: מעולם לא נתנו, וגם לא אתן, לשום גורם פוליטי להכניס שיקול דעת בכללים של לשכת העיתונות הממשלתית.

רומן ברונפמן: התחלת לומר קודם משהו: אמרת "שום גורם פוליטי במשרד ראש הממשלה", וחבר הכנסת פינס קטע אותך.

דני סימן: השלמתי את דברי: שום גורם פוליטי לא התערב בשיקולים שלנו.

דני סימן: אם מר פרלמן מתקשר אלי ולראש הממשלה ואומר שיש בעיה כלשהי – קטונתי מלהתנגד לראש הממשלה.

דני סימן: וכבר מראש קבעתי עם מר אמנון דנקנר ועם מר חנוך מרמרי, עורך "הארץ", שניפגש ביום שני.

דני סימן: זה פורסם ב"מעריב".

דני סימן: לא אכפת לי להרחיב את הפגישה ולשמוע את העיתונאים הישראלים האחרים.

דני סימן: אני לא מתנגד לשמוע את דעתם.

דני סימן: אני מודה בפניכם שאם היתה תקלה היא נבעה מזה שחשבנו שיש שביתה ביום שני; לכן ביום ראשון הזדרזנו להוציא את הכללים, כדי שלא תיפגע הנפקת התעודות ב-1 בינואר.

דני סימן: טעות, גם אני טועה.

מיכאל איתן: אני רוצה להבין את הבעיה: מבחינתך הכללים הם מה שמוצג כאן.

דני סימן: כרגע כן.

דני סימן: הם אושרו על-ידי פרקליטות המדינה לאחר עבודה של חצי שנה.

מיכאל איתן: השגות העיתונאים הן על הכללים האלה, נכון?

מיכאל איתן: מייד נשמע את ההשגות.

מיכאל איתן: חבר הכנסת פינס, בבקשה.

אופיר פינס-פז: קודם כול אני בוודאי לא חושב שהשיקול שלך, מר סימן, היה לא ענייני, או שרצית לעשות מעשה מתוך כוונה רעה.

אופיר פינס-פז: אני ודאי לא חושב זאת ואני לא מניח שאחרים חושבים כך.

אופיר פינס-פז: אבל הדרך לגיהינום רצופה כוונות טובות.

דני סימן: מי כמוני יודע זאת היום.

אופיר פינס-פז: לא שאנחנו בגיהינום אבל לדעתי היתה טעות קשה בשיקול הדעת.

אופיר פינס-פז: אני רוצה לומר שלדעתי היא לא קרתה במקרה.

אופיר פינס-פז: אני מבקש לדון בהלך הרוח שיש במשרד ראש הממשלה היום מול העיתונות בכלל והעיתונות הזרה בפרט.

אופיר פינס-פז: יש תחושה – ואגב, אמרו את זה גם על שר הביטחון השבוע, כך שמעתי ברדיו – שהדוברות של המשרדים הללו היא דוברות מתגוננת, חוסמת, שרואה בכל עיתונאי בעיה כלשהי.

אופיר פינס-פז: זהו הלך רוח בעייתי מאוד.

אופיר פינס-פז: מדרך החשיבה הזאת, הבסיסית, יוצאים כללים כאלה; כשכל עיתונאי הוא חשוד או בעייתי, בסוף מגיעים לכללים מהסוג הזה.

אופיר פינס-פז: לדעתי הכללים קודם כול מסמנים את העיתונאים כבעייתיים.

אופיר פינס-פז: ובמדינה שבה העיתונאים מסומנים כבעייתיים יש למדינה בעיה.

אופיר פינס-פז: הכללים פוגעים פגיעה לא נחוצה, מיותרת, מוגזמת, בחופש העיתונות, לעומת הבעיות האובייקטיביות –ואני לא מציע להתעלם מהן.

אופיר פינס-פז: אם יש בעיה של אישורים פיקטיביים או של זיופים או של שימוש לרעה, אני האחרון שאגיד שצריך לעצום עין או לטייח או שלא לטפל.

אופיר פינס-פז: אדרבה, יש לטפל; השאלה היא איך מטפלים.

אופיר פינס-פז: אני רואה כאן כללים מאוד ביורוקרטיים, מאוד מחשידים, מאוד מסורבלים.

אופיר פינס-פז: הדובדבן שבקצפת הוא העין הפקוחה של האח הגדול.

אופיר פינס-פז: אני מציע להרחיק באופן מוחלט את השב"כ מהתקשורת.

אופיר פינס-פז: אלה דברים שלא הולכים יחד במדינה שמתיימרת להיות מדינה דמוקרטית.

דני סימן: אתה גם מציע להרחיק את התקשורת מהאנשים המאובטחים בארץ?

אופיר פינס-פז: שלא יתקרבו אליהם?

עזמי בשארה: מה, עכשיו הם מתקרבים אליהם באופן חופשי?

עזמי בשארה: מתקרבים בחופשיות לראש הממשלה?

עזמי בשארה: עיתונאים זרים יכולים סתם לראיין אותו?

עזמי בשארה: הרי מקיפים אותו.

דני סימן: אתה לא רוצה להקל על העיתונאים.

עזמי בשארה: זה לא נכון.

מיכאל איתן: חבר הכנסת פינס, אני מבקש לשאול אותך שאלה: נניח שאנחנו מנפיקים 14,000 תעודות עיתונאי לאנשים בכל העולם.

דני סימן: אלה לא תעודות עיתונאי אלא תעודות של לשכת העיתונות הממשלתית.

מיכאל איתן: ונניח שהשב"כ מספר ללשכת העיתונות הממשלתית שאדם מסוים מזוהה עם ארגוני טרור; מותר להם להגיד את זה?

אופיר פינס-פז: ודאי, כל ארגון צריך לבצע את תפקידו.

אופיר פינס-פז: השב"כ גם יכול לבוא לקצין הכנסת ולומר לו שיש עובד כנסת בעייתי.

אופיר פינס-פז: זה מאה אחוז.

אופיר פינס-פז: זה אומר שכולנו צריכים לעבור אישורי שב"כ?

אופיר פינס-פז: מה פתאום?

מיכאל איתן: כל עובד בכנסת בהחלט עובד בדיקה לאישור ביטחוני.

מיכאל איתן: זאת דוגמה טובה.

מיכאל איתן: לא מחכים.

עזמי בשארה: אתם רוצים שלעיתונאים יהיו הקריטריונים של מי שעובד בכנסת, במשרד ממשלתי?

מיכאל איתן: חבר הכנסת פינס הביא את עובדי הכנסת כדוגמה.

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, אני חושב שגם אתה לא מתנגד שאנשים שעובדים בכנסת יעברו תחקיר ביטחוני כלשהו.

עזמי בשארה: העוזרים שלי עברו בדיקות במשך שנה עד שנתנו להם.

אופיר פינס-פז: ראשית, האנשים האלה שמקבלים אישורים אינם עובדים בלשכת העיתונות.

אופיר פינס-פז: הם מקבלים מלשכת העיתונות הממשלתית שירות מסוים.

אופיר פינס-פז: שנית, תמיד השב"כ יכול לבדוק, לא צריך לכתוב זאת בכלל.

אופיר פינס-פז: הוא יכול תמיד לבדוק אנשים, בכל תחום.

אופיר פינס-פז: ההבדל הוא שהופכים זאת לנורמה.

מיכאל איתן: חבר הכנסת פינס, בוא נחדד את הדברים.

מיכאל איתן: אתה לא משיב לשאלתי: נניח שתעודת העיתונאי שווה משהו, נניח שהיא מקלה על העיתונאי את העבודה משום שהוא עובר מחסומים מהר יותר, הוא נכנס בקלות רבה יותר לפגישות, הוא יכול להציג את התעודה באירוע שבו ראש הממשלה נמצא וכך מאפשרים לו לעבור מהר יותר.

מיכאל איתן: נניח שזה המצב – כי אם לא, אני לא יודע מה זה.

מיכאל איתן: במצב כזה, האם לא הגיוני, כשמדובר בהקלה על בדיקות ביטחוניות, שגורם ביטחוני יהיה מודע לתהליך?

אופיר פינס-פז: זה לא בא להקל בשום דבר.

אופיר פינס-פז: בסיס הדיון הוא השאלה מהי רמת השליטה של המדינה בתקשורת.

אופיר פינס-פז: אין בסיס אחר.

אופיר פינס-פז: אנחנו הסמכנו את לשכת העיתונות הממשלתית להיות הגורם הממשלתי שיש לו סוג של שליטה על התקשורת הישראלית.

אופיר פינס-פז: אנחנו רוצים שהשליטה תהיה שקולה, מאוזנת וסבירה.

אופיר פינס-פז: אבל כאן מעבירים את השליטה לשב"כ.

מיכאל איתן: ללשכת העיתונות יש שליטה על מה שהעיתונות כותבת?

מיכאל איתן: מר טוכפלד, פעם אמרו לך מה לכתוב?

רומן ברונפמן: הוא לא התכוון לזה.

אופיר פינס-פז: זאת השאלה הקובעת – אם אמרו למר טוכפלד מה לכתוב?

אופיר פינס-פז: מה שקובע הוא שכאן הממשלה תחליט אם האדם הוא עיתונאי.

מיכאל איתן: מה פתאום?

מיכאל איתן: זה לא העניין.

אופיר פינס-פז: מי יחליט אם הוא יכול לבצע את עבודתו?

מיכאל איתן: זה לא העניין.

עזמי בשארה: זה כן העניין.

עזמי בשארה: חבר הכנסת איתן, אתה חושב שנותנים לו לעבור במחסומים סתם?

עזמי בשארה: לפעמים מחפשים אותו.

אופיר פינס-פז: השאלה היא אם ניתנו לעיתונאי הכלים לבצע את העבודה העיתונאית כהלכה.

מיכאל איתן: נכון, אני מסכים אתך.

מיכאל איתן: אפשר לטעון שזוהי פגיעה בחופש העיסוק, שזוהי יצירת הפליה בין עיתונאי לעיתונאי.

מיכאל איתן: השאלה היא אם ההפליה היא על בסיס מה שהעיתונאי כותב או היא ממין העניין; לפעמים היא ממין העניין.

עזמי בשארה: זה חופש העיתונות, לא חופש העיסוק.

מיכאל איתן: אבל זה ויכוח פנימי בין שנינו.

אופיר פינס-פז: יש לי עוד שתי הערות קצרות.

אופיר פינס-פז: קודם כול, אני רואה שהמדינה עושה הרבה מאוד כסף בכל התהליך הזה.

דני סימן: עד היום לא עשינו כסף.

אופיר פינס-פז: זאת גם שיטה לא פשוטה לשליטה ולוויסות ולריסון, וגם לעשות קופה.

אופיר פינס-פז: אני לא חושב שהעיתונות צריכה לשלם סכומים כאלה כדי לקבל שירות אלמנטרי ממדינת ישראל.

מיכאל איתן: בכמה כסף מדובר?

מיכאל איתן: 100 ש"ח לשנה?

אופיר פינס-פז: הערה אחרונה: זו הפעם הראשונה שאני פוגש את מר סימן, לדעתי.

רומן ברונפמן: גם לא התקשרת אליו.

אופיר פינס-פז: אבל לא נראה לי שהוא היה שי"ן-גימ"ל בצבא, ואני מתנגד להפוך אותו לכזה.

אופיר פינס-פז: אני שמח שנסוגות מהעניין, מר סימן, מותר להודות בטעות או בטעות בשיקול דעת, ומברך על כך – אבל אני לא מסכים בשום פנים ואופן לכך שמשרד ראש הממשלה יודיע היום, במקרה, לציבור, שהוא החליט להעיף – סליחה: לשחרר – את מר סימן מתפקידו כי המשרד גילה שצריך לעשות מכרז לתפקיד זה, ועד היום לא גילו את זה.

אופיר פינס-פז: ברור שהדברים נראים קשורים זה לזה.

אופיר פינס-פז: זאת עוד בריחה מאחריות.

אופיר פינס-פז: שוב המשמעות היא לומר: "אני לא יודע, אני לא שמעתי, נשלח את מר סימן, הוא יסביר לוועדה, וגם נשחרר אותו מהתפקיד".

מיכאל איתן: לא נכון, אנחנו ביקשנו שמר סימן יבוא.

אופיר פינס-פז: זה סוג של שי"ן-גימ"ליות, וזה חוזר פעם אחר פעם בהתנהלות הממשלתית.

אופיר פינס-פז: כשזה מגיע ממשרד ראש הממשלה, זאת בעיני הבריחה הגדולה ביותר מאחריות בהקשר זה.

דני סימן: אני מבקש להשיב תשובות למה שעלה, ואני לא מתייחס לנושאים הפוליטיים, אני עובד מדינה.

דני סימן: הדברים על ראש הממשלה, אתה יכול לטפל בזה.

דני סימן: לשאלת חבר הכנסת פינס על ההוצאות הכספיות: לשכת העיתונות הממשלתית מנפיקה תעודות כבר עשרות שנים.

דני סימן: עם התגברות מספר התעודות, למעשה מאז 1988, כשבג"ץ פסק שאנחנו חייבים לפתוח זאת לכל מי שעוסק בתחום בארץ, הגענו לכך שלפני ארבע שנים היו הנתונים כאלה: לעיתונות הישראלית בעברית הונפקו כ-11,000 תעודות.

דני סימן: לכך יש להוסיף את העיתונות בשפות אחרות: רוסית – שאז היו פחות עיתונאים כאלה, והיום יש יותר; ערבית – ואגב, דווקא הם תמיד עומדים בכל הכללים, אתם אין בעיה; ועיתונות זרה – וגם עם העיתונות הזרה אין בעיה, כי מי שמגיע לכאן בא לעבוד כעיתונאי.

דני סימן: בגלל הנתונים האלה הצטרכנו להכניס מערכת מחשוב מסודרת כדי להנפיק תעודות בזמן ולעזור לעיתונאים שנושאים את התעודה לבצע את עבודתם.

דני סימן: הם פונים אלינו, ואנחנו נותנים שירות בזמן.

דני סימן: לפני שנה ושנתיים ניסינו להקפיד לתת את התעודות על-פי הכללים הקודמים.

דני סימן: הצלחנו לצמצם את מספרן באחוז מסוים.

דני סימן: במהלך השנתיים האחרונות התמודדנו עם תביעות משפטיות, עם איומים משפטיים, עם בג"צים – והכול מאנשים שלא מבינים מה פתאום לא נותנים להם את התעודה.

דני סימן: לא הצלחנו לצמצם את המספר.

דני סימן: לכן החלטנו על כך.

דני סימן: סך כל ההוצאות לתעודות הן מאות אלפי שקלים בשנה.

דני סימן: זה לא רק קלף של 7 ש"ח.

מיכאל איתן: אנחנו מדברים יותר מדי זמן על 100 ש"ח.

מיכאל איתן: זה לא הנושא.

דני סימן: זה בא על חשבון משלם המסים, חשוב לי להגיב לכך.

אופיר פינס-פז: אתה לא מנהל עיתון, חבר הכנסת איתן, ולכן זה לא נושא בשבילך.

אופיר פינס-פז: העיתון צריך לממן 2,000 או 1,000 אישורים.

אופיר פינס-פז: הרי יש 11,000 עיתונאים – מאיפה הם הגיעו?

מיכאל איתן: עזוב, זה 100 ש"ח לשנה.

מיכאל איתן: זה לא הנושא.

אופיר פינס-פז: אני מסכים שזה לא הנושא המרכזי.

מיכאל איתן: ידברו עכשיו פרופ' יחיאל לימור, אחריו חבר הכנסת בשארה ואחריו מר יעקב אחימאיר.

נסים זאב: אני בעד שנוריד את הסכום ל-80 ש"ח ושכל ההמלצות של לשכת ראש הממשלה יישארו.

יחיאל לימור: אני כאן בשם מועצת העיתונות.

יחיאל לימור: הנקודה הראשונה היא סוגיה עקרונית: הבעיה היא לא שינוי הכללים אלא השאלה אם הממשלה צריכה בכלל להנפיק תעודות עיתונאי.

יחיאל לימור: מר סימן, אני מכיר את הטיעון הביטחוני לא מהיום.

יחיאל לימור: היו לי שיחות עם קודמיך בנושא הזה, לא פעם ולא פעמיים.

יחיאל לימור: שאלתי למה הממשלה צריכה להנפיק תעודות עיתונאי – ועוד אדון בהמשך בערך שלהן; אמרו לי שהשב"כ לוחץ, שזהו אמצעי עזר לזיהוי עיתונאים בתהליך העבודה.

יחיאל לימור: אבל מבלי להתעלם מהסוגיה הביטחונית, למיטב זיכרוני היה מקרה שחומר נפץ הוטמן באבטיח.

יחיאל לימור: האם המשמעות היא שהממשלה צריכה להנפיק רישיונות למובילי אבטיחים?

יחיאל לימור: מה עם לחם?

יחיאל לימור: אופים ומובילי לחם?

דני סימן: סליחה שאני קוטע אותך, אבל מקרה האבטיח היה באולפני הבירה.

דני סימן: האדם לא נשא תעודה שלנו.

עזמי בשארה: יש עיתונאים שפוצצו משהו באמת.

יחיאל לימור: לא זאת השאלה.

יחיאל לימור: למיטב ידיעתי, ואני מניח שגם מר סימן יודע את זה, אין כמעט מדינות בעולם שמנפיקות תעודות עיתונאי ממשלתיות.

יעקב אחימאיר: להוציא את ממשלת ארצות-הברית.

יחיאל לימור: זה לעיתונאים בתפקידים מסוימים.

יחיאל לימור: זוהי קרדיטציה לכתבי חוץ.

יעקב אחימאיר: ממשלת ארצות-הברית מוציאה תעודת עיתונאי.

יעקב אחימאיר: אני מראה אותה.

מיכאל איתן: מר אחימאיר, מייד תקבל רשות דיבור.

רומן ברונפמן: זה רק לעיתונות זרה.

מיכאל איתן: רבותי, אנחנו חברי הכנסת נתנו לכם דוגמה לא טובה.

מיכאל איתן: אל תחקו אותה.

מיכאל איתן: אני מבקש שקט.

יחיאל לימור: התעודה הזאת אינה רישיון לעבודה בארצות-הברית.

יחיאל לימור: כמו בישראל, רוב העיתונאים בארצות-הברית אינם זקוקים לתעודה לעבודה היום-יומית שלהם.

יחיאל לימור: יש עיתונאים רבים שאין להם תעודת עיתונאי ממשלתית.

יחיאל לימור: זה לא סוד.

יחיאל לימור: הקרדיטציה היא דבר אחר לחלוטין.

יחיאל לימור: בדקתי זאת באינטרנט הבוקר, לקראת הישיבה: עיריית פילדלפייה מוציאה כרטיסים לעיתונאים שרוצים לסקר את הישיבות שלה.

יחיאל לימור: הקרדיטציה לכתבים המקומיים היא עניין אחר לחלוטין.

יחיאל לימור: אילו זה היה מסמך שמאפשר לעסוק במקצוע – זה היה דבר אחר.

יחיאל לימור: לא על זה אנחנו מדברים.

יחיאל לימור: יש בארץ שלושה סוגים של תעודות עיתונאי: תעודת עיתונאי ממשלתית, תעודות עיתונאי של אגודת העיתונאים, תעודות עיתונאי שארגוני התקשורת מנפיקים.

יחיאל לימור: לרוב האנשים בארץ אין תעודות עיתונאי של לשכת העיתונות הממשלתית; יש להם תעודות של אגודות העיתונאים ושל העיתונים.

יחיאל לימור: ואוסיף גם תעודה רביעית: תעודה של הארגון הבין-לאומי של העיתונאים.

יחיאל לימור: התעודה הממשלתית עוזרת בנגישות רק מעט מאוד.

יחיאל לימור: כשהייתי עיתונאי, לפני שעברתי לאקדמיה, זה היה לי נוח מאוד.

יחיאל לימור: תעודת העיתונאי נכנסת לכיס בקלות רבה יותר מתעודת זהות.

יחיאל לימור: כשהיו עוצרים אותי בכביש בביקורת משטרה רגילה, הייתי מציג תעודת עיתונאי; אחר כך הצגתי תעודה של אגודת העיתונאים.

יחיאל לימור: זה אותו הדבר.

יעקב אחימאיר: ומוותרים על הדוח?

יחיאל לימור: לא, זה רק כדי להזדהות.

יחיאל לימור: כדי להוציא דואר רשום הייתי מזדהה בתעודת העיתונאי.

יחיאל לימור: ברוך מאירי, אני מצטער מאוד, כל עיתונאי שמקבל את התעודה יודע שהיא מקנה לו הטבות, בעיקר בחוץ-לארץ.

יחיאל לימור: אפשר להיכנס אתה למוזיאונים בחינם, כולל למוזיאון ישראל ולמוזיאון תל-אביב.

יחיאל לימור: יש המנצלים זאת, וזה לא בהכרח לרעה, כי לגוף האחר יש אינטרסים שהעיתונאים יבקרו שם.

יחיאל לימור: לא זאת הבעיה.

אליעזר כהן: לא יכול להיות.

יחיאל לימור: יש לי שתי בעיות בנושא הזה, מעבר לעניין העקרוני – העמדה שלי היא שזה לא מתפקידה של הממשלה להנפיק נקודות.

יחיאל לימור: עניין אחד הוא הנתונים המספריים שנמסרו כאן; כי או שמשרדך הונה אותי במשך השנים, מר סימן, ואני משתמש במילה הונאה, או שאתה מוזן במספרים לא נכונים.

יחיאל לימור: במחקרי האקדמיים אני עוקב זה 12 שנים אחרי מספר מקבלי תעודות העיתונאי הממשלתיות.

יחיאל לימור: בפברואר 2002 מסרו לי בלשכת העיתונות הממשלתית שיש 3,500 בעלי תעודות עיתונאי ממשלתיות, הכוונה לישראלים.

יחיאל לימור: בדקתי זאת.

יחיאל לימור: אגב, אני בודק זאת משום שאני בודק את הנושא של פמיניזציה בתקשורת; רציתי לדעת כמה גברים וכמה נשים הם בעלי תעודות עיתונאי.

יחיאל לימור: מהנתונים שקיבלתי ממשרדך התברר לי שאין ידיעה על 350 איש אם הם גברים או נשים ולכן הם לא מופיעים אצלי בטבלה.

יחיאל לימור: אבל יש 3,500 איש בעלי תעודה.

יחיאל לימור: לא ברור לי איך כאן מופיע המספר של 12,000 איש.

דני סימן: זה משנת 2000.

יחיאל לימור: אם כן מנגנון הסינון שלך היה יעיל מאוד.

יחיאל לימור: הצלחת להוריד את המספרים מ-12,000 איש בשנת 2000 ל-3,500 איש בשנת 2002.

דני סימן: בפברואר התחילו בהנפקת התעודות.

דני סימן: זאת היתה ההתחלה.

מיכאל איתן: אני מבקש, ההערה נאמרה.

יחיאל לימור: הערה אחרונה: אני קורא את הכללים או את התקנות שלכם ואני חושש שמעט עיתונים יכולים לעמוד בכך.

יחיאל לימור: אחד מתחומי המחקר שלי הוא כלכלת תקשורת.

יחיאל לימור: המודל הקלסי שהעיתונים מדברים עליו הוא 50:50.

דני סימן: אני מודע לטעות.

יחיאל לימור: מה שנאמר כאן הוא שכל עיתון שיש בו יותר מ-40% פרסומת לא יוגדר כעיתון.

דני סימן: זה היה צריך להיות הפוך.

דני סימן: זאת טעות.

יחיאל לימור: ואגב, זה לא תואם את פקודת העיתונות.

מיכאל איתן: בסדר, הוא מודה שזאת טעות.

מיכאל איתן: נשמע את חבר הכנסת בשארה ואחר כך את מר אחימאיר.

עזמי בשארה: אדוני היושב-ראש, תעודת העיתונאי של לשכת העיתונות הממשלתית היא ללא שום ספק לא התעודה היחידה.

עזמי בשארה: אני מסכים על כך אף שאינני איש מקצוע.

עזמי בשארה: ברור שעיתונאים בולטים מלשכות בולטות, לא עיתונות קטנה או אלטרנטיבית, לא צריכים אותה.

עזמי בשארה: בדרך כלל במשרדי הממשלה מכירים אותם וגם יש שם יועצי תקשורת שמזהים וממליצים.

עזמי בשארה: אבל במחסומים למשל, בדרך לשטחים – ולא בדרך מהשטחים, ששם נניח שיש צורך בבדיקה, כדי לדווח וכולי – לחיילים אין יועץ תקשורת בכל מחסום, והם לא מזהים מיהו עיתונאי בולט.

עזמי בשארה: שם צריכים את התעודה הזאת.

עזמי בשארה: התעודה הזאת לא מקנה להם חסינות ביטחונית, כי יכולים לחפש במכוניתם של העיתונאים.

עזמי בשארה: היא לא מקנה חסינות כפי שתעודת עובד כנסת מקנה בדרך כלל לאדם מפני משמר הכנסת.

עזמי בשארה: זה מין זיהוי שאתה עיתונאי, זה לא מונע בדיקות.

מיכאל איתן: למה אנשים לוקחים אותה?

עזמי בשארה: הם עושים זאת כדי להיות מזוהים כעיתונאים.

עזמי בשארה: אבל אם יש חשד כלשהו על מישהו, מחפשים עליו.

עזמי בשארה: זה קצת שונה מלהיות בלי תעודה אבל לא יותר מזה.

מיכאל איתן: אין ויכוח על כך.

מיכאל איתן: למה לעשות ויכוח במקום שאין ויכוח?

מיכאל איתן: אני מסכים אתך שזה מקל את המעבר במחסומים.

עזמי בשארה: כן, התעודה מזהה את העיתונאי כעיתונאי.

עזמי בשארה: ורוצים שהשב"כ יזהה מיהו עיתונאי אחרי שנותנים לו תעודה.

עזמי בשארה: אתן דוגמה: לזרועות הביטחון היו חילוקי דעות רציניים ביותר עם דיווחים של עיתונאים מחוץ-לארץ בנוגע לפעילות בשטחים.

עזמי בשארה: הכוונה לכל מיני צלמים שצילמו דברים שלא מצאו חן בעיניהם.

עזמי בשארה: אחר כך היו חילוקי דעות עד כדי כך שאחראים במערכת הביטחון הופיעו בתקשורת העולמית כדי להפריך את דברי העיתונאים.

עזמי בשארה: מי יערוב שאחר כך לא יטענו שהאיש הזה, שהוא ממש עיתונאי, אינו מקובל מהבחינה הביטחונית ויש לו בעיה?

עזמי בשארה: והכול כי הוא דיווח דברים לא נוחים על כוחות הביטחון עצמם.

עזמי בשארה: מה פתאום נותנים את הכלי הזה בידי כוחות הביטחון כאשר כוחות הביטחון הם צד בדיווחי התקשורת כשמדובר בפעולותיהם בשטחים?

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, האם לדעתך מתן התעודה הוא פריווילגיה לעיתונאי וצריך לתת אותה לכל מי שמבקש?

מיכאל איתן: או צריכים להיות קריטריונים?

מיכאל איתן: יש לי שאלה נוספת.

מיכאל איתן: עזוב את העניין הביטחוני: נניח שמחר לא ייתנו תעודה למישהו שכתב ביקורת על נתניהו, על בעיות בתקציב.

עזמי בשארה: לא צריך לתת להם את האפשרות לקבוע.

מיכאל איתן: אז מה מותר להם?

עזמי בשארה: לא מותר להם כלום.

מיכאל איתן: אני רוצה לברר את הדברים, לא להתווכח.

מיכאל איתן: אם אומרים שלא צריך לתת תעודה לעיתונאים – בסדר.

מיכאל איתן: אני מבין.

מיכאל איתן: אבל אתה אומר שצריך לתת לעיתונאים תעודה כדי להקל עליהם בכל מיני תחומים.

מיכאל איתן: אם כך, צריך קריטריונים; כי הרי לא מציעים לתת את התעודה לכל מבקש.

מיכאל איתן: אז איך זה יעבוד?

עזמי בשארה: קודם כול, לא כל עובר אורח ליד בית אגרון מבקש תעודת עיתונאי; בדרך כלל אלה עיתונאים.

מיכאל איתן: איך תגדיר מיהו עיתונאי?

מיכאל איתן: מה הקריטריון?

עזמי בשארה: הם יזהו את עצמם, אפשר להתקשר לעיתון ולראות אם האדם הזה עובד שם.

עזמי בשארה: זרועות הביטחון הן האמצעי היחיד לברר?

מיכאל איתן: עזוב את זרועות הביטחון לרגע.

עזמי בשארה: זה קשה.

מיכאל איתן: אתה מסוגל לעזוב רגע את ענייני הביטחון.

מיכאל איתן: נדבר על העניין הזה בלי קשר.

מיכאל איתן: הממשלה מנפיקה תעודות; השאלה היא מה עושים, איך קובעים את הקריטריונים.

מיכאל איתן: נניח שאתה חי בשווייץ ואין בעיות ביטחון כרגע.

מיכאל איתן: אתה צריך לקבוע קריטריונים איך להנפיק תעודה?

מיכאל איתן: נניח שאני מנהל לשכת העיתונות הממשלתית של שווייץ – תן לי הצעה אילו קריטריונים לקבוע.

עזמי בשארה: הכי קל לתת ללשכת העיתונות הממשלתית כלים להתקשר לארגון התקשורתי ששלח את האדם, העיתון או האתר אפילו; אם הוא מוכר או חצי מוכר, וגם אם הוא אופוזיציוני, הוא עדיין עיתון.

עזמי בשארה: הרי יש עיתונים קטנים, אינטלקטואליים למשל, ששולחים אנשים לשלוח סיפור של 30 עמודים, כמו הניו-יורקר.

עזמי בשארה: זה לא עיתון שכולם קוראים, אבל לפעמים שולחים כתב, ולפעמים הוא פרילנסר.

עזמי בשארה: אין דרך לברר אם הוא עיתונאי.

עזמי בשארה: לפעמים הוא סופר, לפעמים הוא סטודנט דוקטורנט באוניברסיטה.

עזמי בשארה: במקרה כזה מתקשרים לניו-יורקר ושואלים אם אדם פלוני עובד שם.

עזמי בשארה: מה הסיפור?

מיכאל איתן: לפני כמה ימים קיבלתי טלפון.

מיכאל איתן: אמרו לעוזר שלי שרוצים לראיין אותי לרדיו, ל"צלילי הנגב".

מיכאל איתן: ניגשתי ושאלתי במה מדובר.

מיכאל איתן: אמרו לי שלכיתה ח/3 בבית ספר אשל הנשיא יש תחנת רדיו.

מיכאל איתן: הם רצו לראיין אותי בהפסקה, שכל הילדים ישמעו.

מיכאל איתן: אז זה עיתונאי?

עזמי בשארה: אין מנגנון שיחליף את השכל הישר שלנו.

עזמי בשארה: גם אני מקבל דברים כאלה ממקומונים שאני לא יודע מי הם.

עזמי בשארה: אני בדרך כלל אומר לא.

חיים שיבי: אגודת העיתונאים מנפיקה תעודות עיתונאי למי שעיקר פרנסתם בתקשורת.

חיים שיבי: הם יכולים להוכיח זאת – לצרף מכתב מעורך או משהו דומה.

עזמי בשארה: לפעמים יש פרילנסרים.

חיים שיבי: אני מבקש להעיר הערת ביניים קטנה: לוז הבעיה הוא לא הזילות; הצעדים ברורים ומובנים.

חיים שיבי: גם הסכום של 100 ש"ח אינו הבעיה.

חיים שיבי: הבעיה היא שמי שעובד מול העיתונאים מעלה בכלל על דעתו שעיתונאי יסכים לחתום על מסמך שלפיו הוא לא יקבל תעודת עיתונאי בלי אישור שב"כ.

חיים שיבי: בכל הכבוד, מי שמציג בפני נייר כזה, או שהוא לא מבין מה לב המקצוע שלי או שיש לו בעיה של הנחתה מלמעלה.

חיים שיבי: עיתונאי שמכבד את מקצועו לעולם לא יסכים לחתום על מכתב כזה.

חיים שיבי: כל השאר שולי לחלוטי.

קריאה: נכון.

עזמי בשארה: נכון.

עזמי בשארה: ואני מוסיף לכך: מה דעתכם שהעיתון עצמו יגיש את הבקשה?

עזמי בשארה: הוא יגיד שפלוני עובד אצלו.

יחיאל לימור: זה קיים.

עזמי בשארה: אני יודע שזה קיים.

עזמי בשארה: כך מי שיישא באחריות הוא העיתון, הוא הכתובת.

עזמי בשארה: בעיתונות הערבית עושים זאת כך.

עזמי בשארה: אגב, גם אם העיתונאים הערבים עובדים בשביל אמצעי תקשורת זרים – ולפעמים מדובר בעיתונאי שעבד 20 שנה במקצוע, ויש כמה שמות בולטים במגזר שאנחנו מכירים ואתם לא מכירים – נדרשים להם חודשים רבים עד שהם מקבלים את האישור.

דני סימן: הכוונה לאזרחי מדינת ישראל?

עזמי בשארה: לא, מהגדה.

עזמי בשארה: יש עיתונות בגדה, לא רק עיתונות מקומית.

עזמי בשארה: יש עיתונאים בולטים של התקשורת הזרה שם.

עזמי בשארה: לפעמים נדרשים להם חודשים רבים עד לקבלת התעודה.

עזמי בשארה: בעם הזה יש כוחות חברה, יש בו רבדים, יש בו מקצועות.

עזמי בשארה: יש בו גם עיתונאים, וחלקם מקצועיים, מקצועיים באמת.

עזמי בשארה: הם לא מקבלים תעודה.

עזמי בשארה: מה, הם לא ידווחו?

עזמי בשארה: אין להם חופש עיתונות?

עזמי בשארה: גם תחת כיבוש.

מיכאל איתן: אני מבקש שתסכם, חבר הכנסת בשארה.

עזמי בשארה: אמרו שזאת המחלקה לאבטחת אישים.

עזמי בשארה: המחלקה לאבטחת אישים נותנת נגישות לאישים בכירים לכל אחד, גם אם הוא הכתב המפורסם ביותר של העיתון המפורסם ביותר בחוץ-לארץ, ערבי או זר?

עזמי בשארה: מילא הישראלים, כולם מכירים אותם; אבל גם הם עומדים בתור כדי לראיין אנשים חשובים.

עזמי בשארה: אבל לזרים נותנים מייד נגישות?

עזמי בשארה: הם מייד ניגשים לראש הממשלה?

עזמי בשארה: הם יכולים להגיע אליו פיזית?

עזמי בשארה: הכרטיס הזה מקנה להם את האפשרות הזאת?

עזמי בשארה: אני מבקש להוריד את זה.

עזמי בשארה: זה לא נכון.

עזמי בשארה: שנית, אתם מחשידים אנשים בלי שום צורך.

עזמי בשארה: המקצוע הזה אמור להיות מכובד ואתם מחשידים אותו.

עזמי בשארה: אתם טוענים שהוא משמש מסווה לאנשים להגיע לאישים ולהתנקש בהם או לעשות להם משהו.

עזמי בשארה: זה קרה עד עכשיו?

עזמי בשארה: זה לא קרה.

דני סימן: כן, באפגניסטן.

רומן ברונפמן: אתה רוצה להיות דומה?

עזמי בשארה: אין צורך שתכניסו דברים כאלה.

עזמי בשארה: אתם מציגים את כל נושא העיתונות כאילו הוא מסווה למשהו.

אחמד טיבי: באפגניסטן לא היתה להם תעודה.

דני סימן: אולי היתה, לא נשאר מהם הרבה.

עזמי בשארה: כמו שיש תעודת עורך דין, לא של לשכה ממשלתית; ההיגיון, השכל הישר, אומר שיש בה צורך.

חיים שיבי: אני מבקש להשלים: כעיתונאי שעובד בשטח, ואני ויעקב אחימאיר שירתנו באותה תקופה בוושינגטון, יודע שהסינון הביטחוני לא נגמר כשמקבלים את התעודה.

חיים שיבי: יש אירועים שבהם נכנסים לבית הלבן, ואני הגעתי אין ספור פעמים לעמידה פנים מול פנים מול נשיא ארצות-הברית – אומנם לפני 11 בספטמבר ואני מניח שעכשיו זה הוקשח.

חיים שיבי: יש רשימה מוקדמת של מי שנכנס.

חיים שיבי: אחר כך מבצעים בדיקות נוספות.

חיים שיבי: אחר כך, אם יש מישהו שנראה תמוה במיוחד, אפשר לבדוק אותו.

חיים שיבי: כשנכנסים למשרד ראש הממשלה עם תעודת לשכת העיתונות הממשלתית, וכולנו עברנו את התהליך, יודעים שאתה מגיע, יש רשימה מראש.

חיים שיבי: זאת לא הפקרות כפי שמצויר כאן, שלא כל אחד יכול להיכנס ללשכת ראש הממשלה עם תעודת לשכת העיתונות הממשלתית.

מיכאל איתן: נשמע את מר אחימאיר.

מיכאל איתן: הוא גם כתב בעיתון על הניסיון שלו מארצות-הברית.

מיכאל איתן: זאת עדות ממקור ראשון.

מיכאל איתן: אני מבקש לשאול שאלה אחת במיוחד: מר שיבי מדבר על בדיקה; אבל כיצד מתחיל התהליך הראשוני?

יעקב אחימאיר: ראשית אני מבקש להדגיש שאינני מופיע כאן בשם הערוץ הראשון ואינני אינני מייצג אותו.

יעקב אחימאיר: אני כאן כעיתונאי.

יעקב אחימאיר: אני לא יודע מה היו אומרים חבר הכנסת בשארה או חבר הכנסת פינס, שיצא מכאן, אם תהליך הבדיקה של עיתונאי בישראל היה כמו בארצות-הברית.

יעקב אחימאיר: הבג"צים היו מתעופפים והיו אומרים שבישראל אין בכלל חופש העיתונות.

יעקב אחימאיר: כשהגעתי בפעם הראשונה לארצות-הברית – ולא היו מאחורי שום תיק ושום רשימה שחורה ושום רישום פלילי – ביקשתי תעודת האמנה לבית הלבן.

יעקב אחימאיר: כי הרי צריך לשאול את נשיא ארצות-הברית מהם יחסינו וכולי, רציתי לעשות את עבודתי כעיתונאי.

יעקב אחימאיר: מילאתי טופס, הבאתי מכתב משגרירות ישראל שאני עיתונאי, שזה שמי, שזאת כתובתי, שאני נציג רשות השידור.

יעקב אחימאיר: הורו לי לגשת לשירות החשאי בארצות-הברית – לא באיראן, לא בסוריה ולא בצפון קוראה; בארצות-הברית.

יעקב אחימאיר: ונותנים שם טביעות אצבעות.

חיים שיבי: ממני לא ביקשו את זה.

יעקב אחימאיר: כשהגעתי לשם בפעם הראשונה בשנת 1972 זה היה הרבה לפני 11 בספטמבר.

אחמד טיבי: אולי זה בגלל השיוך המשפחתי שלך?

יעקב אחימאיר: חבר הכנסת טיבי, ידעתי שממך זה יגיע.

יעקב אחימאיר: אבל זה אפילו לא מקורי.

יעקב אחימאיר: ביקשו ממני טביעות אצבעות, ונתתי טביעות אצבעות.

יעקב אחימאיר: עד היום המקום היחיד שטביעות האצבעות שלי נמצאות בו הוא השירות החשאי של ארצות-הברית.

יעקב אחימאיר: זה לא היה בתקופת מלחמה; נכון, ארצות-הברית נלחמה אז בוייטנאם; לא היה שום מתח.

יעקב אחימאיר: כאמור, לי לא היה שום רישום פלילי כשהגעתי לוושינגטון, זה לא היה תלוי על גבי.

יעקב אחימאיר: אבל נתבקשתי לתת טביעות אצבעות.

יעקב אחימאיר: אני רוצה לשאול שאלה, ומבקש שכל אחד ישיב לעצמו ביושר.

יעקב אחימאיר: אני הייתי כתב זר, אני לא הייתי אמריקני – אם כתב זר בישראל של הגארדיאן, הבי-בי-סי, הטיימס אוף לונדון, הדיילי מייל או הוושינגטון פוסט, היה מתבקש לתת את טביעות האצבעות שלו כדי להיכנס למשרד ראש הממשלה או למקום חשוב אחר שהוא מאובטח מאוד, מה היה קורה?

יעקב אחימאיר: האו"ם היה מגנה אותנו.

יעקב אחימאיר: עצרת האו"ם היתה מגנה אותנו חוץ מאיי מרשל וחוץ ממיקרונזיה.

יעקב אחימאיר: אבל זה קרה בארצות-הברית.

יעקב אחימאיר: והנשיא היוצא של מועצת העיתונות, פרופ' קרמניצר, אמר על התקנות החדשות שהוציאה לשכת העיתונות הממשלתית שזה נגוע בפשיזם.

יעקב אחימאיר: אני מוכן להגיד כאן שלא ראיתי ואני לא רואה, לאחר שנתתי שם את טביעות האצבעות שלי, את ארצות-הברית כמדינה שנגועה בפשיזם או שמשטרה נגוע בפשיזם.

יעקב אחימאיר: ואני מציג את התעודה.

יעקב אחימאיר: אני מבקש להעיר הערה לחבר הכנסת ברונפמן, שבדק – עוזריו בדקו כנראה – ומצא שרק בצפון קוראה, באיראן ובסוריה הממשלה מוציאה תעודות עיתונאי.

רומן ברונפמן: לא, נמצא ששם זה נעשה אחרי בדיקות של שירות הביטחון.

יעקב אחימאיר: נכון.

יעקב אחימאיר: אני מבקש לשאול את חבר הכנסת ברונפמן, בכל הכבוד הראוי: האם עיתונאי בצפון קוראה או חבר פרלמנט בצפון קוראה, באיראן או בסוריה – האם בעלי המקצועות האלה יכולים בכלל להוציא הגה נגד המשטר הקיים שם?

יעקב אחימאיר: איזו מין השוואה זו?

יעקב אחימאיר: כאן, בכנסת ישראל, אפשר לבוא ולמתוח ביקורת על הממשלה, וזה בצדק; אפשר להוציא כאן כתבות תחקיר מפלילות על ראש הממשלה והשרים, ובצדק – כי זהו שורש חופש העיתונות.

יעקב אחימאיר: להשוות את זה לצפון קוראה, לאיראן ולסוריה?

רומן ברונפמן: זה מחזק את מה שאני אומר.

חיים שיבי: אתה רואה בעיני רוחך כתב של הוושינגטון פוסט שיעבור תהליך של טביעת אצבעות כדי לקבל תעודת עיתונאי?

חיים שיבי: תפריד בין זרים למקומיים.

יעקב אחימאיר: לא.

יעקב אחימאיר: אבל מה אני?

יעקב אחימאיר: אני פושע?

יעקב אחימאיר: הייתי פושע?

יעקב אחימאיר: היה צריך להסגיר אותי?

אופיר פינס-פז: למה הסכמת לתת טביעות אצבעות?

יעקב אחימאיר: אתמול הזכרתי את זה לאשתי והיא אומרת שהיא זוכרת שמאוד נעלבתי.

קריאה: את זה שכחת לכתוב.

יעקב אחימאיר: בתשובה לשאלת חבר הכנסת איתן הציע חיים שיבי שאגודות העיתונאים יוציאו תעודות.

יעקב אחימאיר: הן כבר מוציאות תעודות.

יעקב אחימאיר: ואביא דברים מהשטח; אני לא חבר כנסת ולא אקדמאי, אני נותן עובדות רק מהשטח.

יעקב אחימאיר: איך מצטרפים לאגודת העיתונאים?

יעקב אחימאיר: אני עיתונאי ותיק, כבר עשרות שנים; לפעמים באים אלי אנשים שרוצים להצטרף לאגודה, חברים, ידידים – צעירים וצעירות ממני בהרבה.

יעקב אחימאיר: בין המקצוע שלהם לבין העיתונאות יש נגיעה, אבל זאת לא עיתונאות; ואני חותם על בקשת ההצטרפות שלהם לאגודת העיתונאים.

יעקב אחימאיר: למה אני עושה זאת?

יעקב אחימאיר: מידידות.

יעקב אחימאיר: הרי אני לא יכול לומר להם שהם בכלל לא עיתונאים; לא נעים לי.

יעקב אחימאיר: כך מצטרפים לאגודת העיתונאים.

ברוך מאירי: מה זה שייך?

מיכאל איתן: אולי מר שיבי יכול לומר כמה עיתונאים חברים באגודת העיתונאים בישראל?

מיכאל איתן: ביחד, בכולן.

חיים שיבי: באגודה הירושלמית, שאני מייצג, יש כ-800 חברים, בתל-אביב חברים כ-1,000 איש.

חיים שיבי: בחיפה,

מיכאל איתן: אז יש כ-3,000 חברים?

קריאה: לא.

עזמי בשארה: אולי שהם יגידו כמה עיתונאים נכנסים חופשי לבית ראש הממשלה בישראל?

עזמי בשארה: שם זה הבית הלבן.

יחיאל לימור: בירושלים יש 800 חברים; בתל-אביב יש 1,000 חברים; בחיפה יש 60.

אופיר פינס-פז: יש הרבה יותר עיתונאים.

מיכאל איתן: רבותי, אני מבקש מכולם לנשום נשימה ארוכה.

מיכאל איתן: להיכנס למדיטציה לשנייה.

עזמי בשארה: "מדיטציה" זה מ"מדיה".

יעקב אחימאיר: חבר הכנסת בשארה אמר כרגע שזה נוגע לבית הלבן.

יעקב אחימאיר: כידוע ראשי הממשלות בישראל, מתי הם הולכים לבתי כנסת?

יעקב אחימאיר: כשהם בארצות-הברית.

יעקב אחימאיר: בארץ הם לא הולכים לבתי כנסת.

יעקב אחימאיר: אבל בניו-יורק כן.

יעקב אחימאיר: הם הולכים ברגל שניים-שלושה קילומטרים, וסוגרים את כל ניו-יורק כדי לצלם אותם כשהם הולכים ברגל, כדי לרצות את הקואליציה.

מיכאל איתן: עכשיו הם כבר נוסעים בשבת כדי לרצות את הקואליציה.

יעקב אחימאיר: בארץ המרחק לבית הכנסת הוא רק מאה מטר בערך, אז הם לא הולכים לבית הכנסת.

יעקב אחימאיר: אבל בניו-יורק העיר סגורה לשם כך.

יעקב אחימאיר: וצריך לצלם את זה.

יעקב אחימאיר: חבר הכנסת בשארה אמר שמה שתיארתי קודם נוגע לבית הלבן.

יעקב אחימאיר: ובכן, זה לא נכון; זה נוגע גם לכך שאם אין לך תעודת האמנה של משטרת ניו-יורק – המשטרה "הפשיסטית" של ניו-יורק – אם אין תעודת עיתונאי של משטרת ניו-יורק, אי-אפשר לצלם.

יעקב אחימאיר: כשמר נתניהו היה ראש ממשלה הוא ביקר בניו-יורק; כאמור – שבת, כאמור – הוא הלך ברגל, סגרו את העיר ותפקיד הכתב לצלם את זה.

יעקב אחימאיר: השוטרים התנפלו עלי ולקחו מן הצלם שלי, שהיה אמריקני, את תעודת האמנה שלו כעיתונאי.

יעקב אחימאיר: חודשים הוא עוד התקשר אלי לוושינגטון ואמר שהמשטרה לא החזירה לו את התעודה.

יעקב אחימאיר: זה קרה בארצות-הברית, מולדת החופש.

אופיר פינס-פז: אז מה?

אופיר פינס-פז: אז אנחנו אומרים לא.

יעקב אחימאיר: יש לי הצעה קונסטרוקטיבית: אין בארץ שום הגדרה לעיתונאי.

יעקב אחימאיר: אני חושב שאסור לכנסת ואסור לממשלה להתערב בהגדרת המקצוע.

יעקב אחימאיר: אנחנו יודעים מיהו עורך דין – הוא מצטרף ללשכת עורכי הדין, הוא למד משפטים; אנחנו יודעים מיהו רואה חשבון.

יעקב אחימאיר: לכל בעלי המקצועות החופשיים, רופאים וכולי, יש בסיס כלשהו למקצוע.

יעקב אחימאיר: לעיתונאי אין בסיס.

יעקב אחימאיר: אם רוצים להיות עיתונאי בישראל אחת מדרישות המקצוע היא שאין צורך לדעת קרוא וכתוב.

יעקב אחימאיר: לפעמים זה ניכר בכל מיני שידורים.

קריאה: אולי נחסוך את ההעלבות לקולגות שלך, בכל זאת?

עזמי בשארה: זה קורה כשנתקעים המון שנים.

מיכאל איתן: הוא אמר שזה רק לפעמים.

יעקב אחימאיר: אני מציע שמועצת העיתונות, שהיא גוף לא ממשלתי אלא אפשר לומר שהיא גוף וולונטרי – שמורכב מנציגי ציבור, מנציגי עיתונות, מנציגי המו"לים – תקבל עליה את המשימה החשובה הזאת.

יעקב אחימאיר: כאמור זה גוף לא ממשלתי; לכנסת אסור להתערב בכך וגם לממשלה אסור להתערב בכך; מועצת העיתונות תקבע את הקריטריונים לכך שאדם מחזיק במקצוע העיתונאות.

יעקב אחימאיר: אחר כך היא תהיה זו שתוכל להוציא תעודות עיתונאי מוסמכות לבד מתעודות העיתונאי שמוציאים עיתונים או גופים תקשורתיים אחרים.

עזמי בשארה: ואם בבג"ץ יהיו נציגי ציבור – תהיה חפלה גדולה.

מיכאל איתן: מר אחימאיר, אני מבקש לחדד את הדברים שלך.

מיכאל איתן: אני לא בטוח שהסיכום שלך עולה בקנה אחד עם הפתיחה.

מיכאל איתן: אני מבקש לחדד.

מיכאל איתן: אני לא מתווכח, אני רק רוצה למקד את הדיון.

מיכאל איתן: אין ויכוח שמקצוע העיתונאות, בגלל חופש הביטוי, הוא מקצוע שאינו מקצוע.

מיכאל איתן: הוא לא דבר מוגדר; אין לנו כלים להגדירו ולקבוע מי יוכל להשתמש בזכות הזאת, שבמסגרת חופש הביטוי, ומי לא יוכל להשתמש בה.

מיכאל איתן: את זה עוזבים עכשיו.

מיכאל איתן: אנחנו אפילו לא מתאמצים לחשוב על כך.

מיכאל איתן: לדעתי כולנו יוצאים מנקודת ההנחה שאי-אפשר להגדיר מיהו עיתונאי.

מיכאל איתן: קודם נפתור את השאלה מיהו יהודי.

אמל זיאדה: מה עושים הכללים הנוכחיים?

מיכאל איתן: אין לנו היכולת להגדיר זאת, וודאי שלא הכנסת תקבע זאת בחוק.

מיכאל איתן: ואם היא לא קובעת זאת בחוק אין הגדרה מחייבת.

מיכאל איתן: יש בעיה נוספת שעלינו להבין: יש קושי עצום בכך שזהו עיסוק, ובמדינת ישראל יש חוק יסוד: חופש העיסוק.

מיכאל איתן: אם בוחנים את הנושא מהפן של העיסוק, נכנסים לתחום שלא קשור בזכות להביע דעה אלא בשוויון של האנשים לחופש העיסוק שלהם.

מיכאל איתן: אם קובעים קריטריונים בעיסוק מסוים, שעל-פיהם הרשות מעדיפה מישהו – מכל מיני שיקולים שאני לא נכנס אליהם, ולכן אני לא מדבר בכלל על הביטחון – עצם העובדה הזאת, שהרשות קובעת שלקבוצה מסוימת מאותו מקצוע יש פריוויליגיה, בכך יש פגיעה בחוק יסוד: חופש העיסוק.

מיכאל איתן: הקושי כאן הוא שמצד אחד לא רוצים להגדיר את העיסוק; מצד אחר אומרים שהרשות לא יכולה להעדיף עיתונאים מסוימים על פני עיתונאים אחרים.

מיכאל איתן: יש כאן בעיה קשה מאוד, וכשרוצים לאזן לא מצליחים למצוא את הידיים ואת הרגליים.

מיכאל איתן: איני קובע מסמרות, אני רק מעמיד אתכם בפני הקושי.

מיכאל איתן: אני מבקש להוציא לרגע את בעיית הביטחון מהדיון.

מיכאל איתן: יכולות להיות העדפות מסיבות רבות אחרות, בגלל בעיות אחרות.

מיכאל איתן: אילו יכולנו לומר שמדובר כאן בנגישות ובבדיקה ביטחונית, אני חושב שגם חבר הכנסת בשארה היה מסכים שברגע שיש צורך ביטחוני יפעילו קריטריונים ביטחוניים כמו שמפעילים אותם על כל אחד.

מיכאל איתן: צריך לחפש כאן נוסחה שתגשר; אני לא מצאתי אותה.

מיכאל איתן: אבל נמשיך.

עזמי בשארה: כל מה שאמרת מקובל, בסוף.

עזמי בשארה: מה שקבע את מסלול הדיון שלנו הוא שהגוף הממשלתי שנמסר לו החומר הוא השב"כ.

עזמי בשארה: זה חשוב.

עזמי בשארה: חבר הכנסת איתן אמר שאין לתת העדפות, וזהו גוף שיש לו אינטרס נגד העיתונות, אני אומר לך.

מיכאל איתן: נדמה לי שאין ויכוח סביב השולחן, וזה גם לא הוכח בעובדות – שלא הובאה בפנינו עובדה שהשב"כ הוא הקובע.

מיכאל איתן: העדות היחידה הובאה על-ידי האדם הממונה על הנושא.

רומן ברונפמן: אבל זאת היתה הכוונה, לכן התקיים הדיון.

מיכאל איתן: אני מדבר על העובדות ששמעתי כאן.

מיכאל איתן: מה לעשות, אני לא יודע על כוונות.

יחיאל לימור: אני מפנה לסעיף 7(ב) לכללים: "הלשכה, באמצעות אגף הביטחון של משרד ראש הממשלה, תעביר את פרטיהם של המבקשים, אשר עומדים לכאורה בתנאים הקבועים בכללים, לבדיקה מוקדמת של גורמי הביטחון המוסמכים".

קריאה: זה היה ברור.

מיכאל איתן: אני מסכים.

מיכאל איתן: סליחה רבותי.

מיכאל איתן: אני לא מסכים לניסוח הזה, כמובן.

מיכאל איתן: גם אם רוצים את המהות, צריך לנסח את הדברים כך שיהיה אפשר לחיות אתה ושהיא תהיה עניינית.

מיכאל איתן: זהו ניסוח כוללני ולא לעניין.

יחיאל לימור: זה הרבה יותר גרוע כשקוראים את ההמשך.

מיכאל איתן: רגע, אבל אני רוצה שנבין דבר נוסף.

מיכאל איתן: ככל שרוצים שהתעודה תהיה אפקטיבית יותר, שווה יותר, הבקרה צריכה להיות הדוקה יותר.

מיכאל איתן: אם התעודה היא רק נייר שמדפיסים, היא גם לא שווה אחר כך.

מיכאל איתן: לטענתי אם יודעים שמאחורי התנאים עומדת עמדה של מועצת העיתונות או של ועדת העורכים – תהיה לכך משמעות.

מיכאל איתן: הגופים הוולונטריים שעוסקים בעיתונות ינפיקו תעודה, הם יבדקו.

מיכאל איתן: ואם התעודה תהיה יוקרתית, הבדיקה שלהם גם תעשה את התעודה לשווה משהו.

מיכאל איתן: אנשים יאמרו שהם מזמינים את העיתונאים למוזיאונים, אבל הם ירצו רק את מי שהם באמת עיתונאים.

מיכאל איתן: אותו דבר בעניין הביטחוני.

מיכאל איתן: לכן ייתכן שיש לעשות הפרדה בין גישה למתקנים ביטחוניים – שכל מי שרוצה להגיע אליהם יצטרך לעבור בדיקה נפרדת – לבין תעודת עיתונאי.

מיכאל איתן: לא יטענו שיש קשר.

יחיאל לימור: אני מבקש לקרוא את סעיף קטן (ב): "...

יחיאל לימור: המלצת גורמי הביטחון תועבר למנהל הלשכה באמצעות אגף הביטחון של משרד ראש הממשלה.

יחיאל לימור: סבר המנהל, לאחר התייעצות עם גורמי הביטחון, כי מתן התעודות או האישורים עלולים לסכן את שלום הציבור או את ביטחון המדינה, תידחה הבקשה מטעמי ביטחון".

יחיאל לימור: זה הדבר הנורא ביותר ששמעתי.

עזמי בשארה: זה הכי כללי שיש.

עזמי בשארה: זה מצמצם?

יחיאל לימור: נכון, הכי כללי.

מיכאל איתן: כל זה משום שכתוב שאלה תנאים לקבלת תעודת עיתונאי.

מיכאל איתן: זה היה בסדר אם אלה היו התנאים לתעודת נגישות למתקנים ביטחוניים.

מיכאל איתן: היית מסכים, נכון?

יחיאל לימור: זה דבר אחר.

יחיאל לימור: זה יום ולילה.

רומן ברונפמן: אין דבר כזה.

מיכאל איתן: חבר הכנסת זאב, בבקשה.

נסים זאב: אני מניח שכל ההנחיות שיצאו מלשכת העיתונות הממשלתית לא יצאו בכדי.

נסים זאב: היו מקרים רבים, ולא אחד,

אחמד טיבי: אמבולנסים.

נסים זאב: שבהם העיתונאים יצאו כמרגלים, הצטרפו לשונאי ישראל והכפישו את המדינה בעולם כולו.

אחמד טיבי: הדיווח שלהם לא היה אוהד.

מיכאל איתן: אני מבקש שתאפשרו לו לדבר.

נסים זאב: הם פשוט היו שותפים עם האויב; הם היו חלק מהאויב עצמו, הייתי אומר.

אחמד טיבי: אפילו יותר גרוע.

נסים זאב: לעניין סעיף 3, פסקה (ז): "לא יינתנו תעודות או אישורים למבקש אם המנהל סבר, לאחר התייעצות עם גורמי ביטחון, כי מתן התעודות או האישורים עלולים לסכן את שלום הציבור או ביטחון המדינה".

נסים זאב: זה בעצם הנושא המרכזי שלנו: האם אותו עיתונאי הוא באמת עיתונאי או הוא מרגל בהסוואה של עיתונאי?

נסים זאב: סלח לי, כל העיתונאים שהיו בג'נין ג'נין, אם היו,

עזמי בשארה: לעיר קוראים ג'נין.

עזמי בשארה: לסרט קוראים "ג'נין ג'נין".

מיכאל איתן: חבר הכנסת זאב, למה אתה מדבר אליו?

מיכאל איתן: אתה רוצה להזמין תגובה?

נסים זאב: לא כל עיתונאי נחקר אצל השב"כ; השב"כ בודק אם הוא באמת עיתונאי,

עזמי בשארה: הוא פוסל אותו בלי לחקור.

נסים זאב: או אם יש מקום להמתין ולבדוק ולעכב את התעודה עד שהשב"כ משוכנע שהוא באמת עיתונאי ולא אדם שבא לחבל בעבודה ביטחונית של המדינה.

נסים זאב: סלח לי, מדברים על האבטיח שהיתה בו פצצה: לא צריך לשים פצצה באבטיח; עיתונאי יכול להיות גרוע יותר.

אחמד טיבי: המאמר שלו.

נסים זאב: ברגע שהוא לא עושה עבודתו נאמנה כעיתונאי.

אחמד טיבי: פיצוץ של מאמר.

נסים זאב: אני לא בא להטיל דופי בעיתונאים.

נסים זאב: אבל הבדיקה שהשב"כ עושה לא פוגעת בעבודת העיתונאי ולא מגבילה אותה.

נסים זאב: הרי העיתונאי הוא שמבקש תעודה מיוחדת מלשכת העיתונות הממשלתית.

נסים זאב: הרי יש תעודה נוספת, כמו שאמרתם, של לשכת העיתונות הכללית.

נסים זאב: זה לא סותר.

נסים זאב: גם לא צריך להגבילו ולקבוע שרוב פרנסתו יהיה מהעיתונאות.

נסים זאב: הרי יש עיתונאים מתחילים, או עיתונאים שעובדים בעבודה חלקית.

נסים זאב: אני לא חושב שאין לראות בהם עיתונאים.

נסים זאב: אדרבה: אני בעד שכל מי שלשכת העיתונות ממליצה עליו כעיתונאי אכן יהיה עיתונאי.

נסים זאב: אבל בהחלט לא למנוע אפשרות שהשב"כ ייתן הסכמתו לכך שהעיתונאי אינו מסוכן לציבור ולשלום מדינת ישראל.

מיכאל איתן: תודה.

מיכאל איתן: כעת ידבר מר ברוך מאירי, אחריו חבר הכנסת טיבי, אחריו מר שיבי.

ברוך מאירי: יש לי כמה הערות קצרות.

ברוך מאירי: קודם כול חרה לי לשמוע ממר סימן שהוא התייעץ עם עיתונאים אלמונים באגודת העיתונאים.

דני סימן: אני ידעתי מיהם.

ברוך מאירי: אמרת שהם לא רצו להזדהות וכולי.

ברוך מאירי: לא ידוע לי על מקרה אחד שבו ממשלת ישראל רצתה לערוך שינויים כלשהם, כלכליים, בלי להתייעץ עם הגופים המוסמכים לכך.

ברוך מאירי: יש אגודת העיתונאים, יש לה נציגים, אפשר לפנות אליהם ולשבת אתם כמו שצריך; לא מאלמונים.

ברוך מאירי: יש מועצת העיתונות, ברוך השם.

ברוך מאירי: שנית, לעניין הנגישות לראש הממשלה.

ברוך מאירי: הייתי כתב בשטח יותר מ-40 שנה.

ברוך מאירי: אני מודיע לך: כדי להגיע לראש הממשלה – ואתה יודע את זה טוב ממני – צריך לעבור מחסומים על גבי מחסומים.

ברוך מאירי: אבל באספת בחירות, או בישיבת מרכז של מפלגה, מה מונע מהאנשים להופיע שם?

ברוך מאירי: מי בודק את האנשים שיושבים שם?

ברוך מאירי: האם בדקתם בשב"כ אם כל חברי הליכוד שיושבים שם?

דני סימן: אני לא איש שב"כ.

ברוך מאירי: בדקתם אותם?

ברוך מאירי: כי יש להם נגישות לראש הממשלה.

ברוך מאירי: ודאי שלא.

ברוך מאירי: אם יש לך חשד נגד מישהו, ברוך מאירי או אדם אחר, יש לך כל האמצעים בעולם לבדוק החשדות הללו.

ברוך מאירי: לא צריך את הרשמיות הזאת.

ברוך מאירי: העיתון והעיתונאי נבחנים מדי יום ביומו, בכך שקוראים וקונים את העיתון; או שומעים רדיו.

דני סימן: גם עוזרי עיתונאות זכאים לתעודה.

דני סימן: הם לא רשומים בשום מקום.

דני סימן: איך בוחרים אותם?

דני סימן: יש אנשי מחוץ-לארץ, יש אתרי אינטרנט, יש עיתונים שלא מפרסמים בהם את השמות.

ברוך מאירי: בבקשה, אני לא נגד.

דני סימן: מה שאתה אומר זה נכון, אבל אני מתמודד עם הבעיות.

אמל זיאדה: תבחן את הדברים במערך שלך.

אמל זיאדה: בלי להיעזר בשירותי הביטחון.

ברוך מאירי: יש אפשרות לבדוק.

ברוך מאירי: הרי אנחנו לא אלמונים.

דני סימן: אני לא נכנס לפולמוס.

ברוך מאירי: הערה אחרונה: מר סימן דיבר על ההנחות, על כך שהאנשים מקבלים תעודת עיתונאי כדי לזכות בהנחות.

ברוך מאירי: זאת היתה הערה מיותרת.

קריאה: לא, היא לא מיותרת.

ברוך מאירי: לא זכור לי מקרה שבו ביקשתי במסעדה כלשהי הנחה משום שאני עיתונאי.

דני סימן: שיבושם להם, לא אכפת לי.

יחיאל לימור: ברוך, איפה אתה חונה עכשיו?

ברוך מאירי: עכשיו באתי במונית.

יחיאל לימור: מי שרוצה להגיע לכנסת מתבקש לחנות במגרש חניה חיצוני.

יחיאל לימור: עם תעודת עיתונאי אפשר להיכנס למגרש החניה הקרוב לכנסת.

יחיאל לימור: זאת רק דוגמה אחת להקלה.

יחיאל לימור: מר סימן צודק לגמרי.

קריאה: גם לפני זה היה אפשר להיכנס לשם בלי תעודת עיתונאי.

מיכאל איתן: אנחנו נכנסים לפיקנטריה הקטנה, תמיד יש לכולנו נטייה כזאת.

מיכאל איתן: בואו נדבר ברמה גבוהה יותר.

מיכאל איתן: תודה למר מאירי.

מיכאל איתן: עכשיו ידבר חבר הכנסת טיבי, אחר כך מר שיבי.

מיכאל איתן: אחר כך ידבר מר ג'עפר פרח.

אחמד טיבי: תודה.

אחמד טיבי: קמה סערה בימים האחרונים משום שאמרו שכאילו השב"כ יפקח או יקבל לידיו את האפשרות לבדוק מתן תעודת עיתונאי של לשכת העיתונות הממשלתית.

אחמד טיבי: ייתכן שאני טועה, אבל אני חשבתי שכבר עושים זאת, לפחות בנוגע לחלק מהעיתונאים, למשל העיתונאים הערבים; חשבתי שעד עכשיו זה נעשה בצורה סיסטמתית.

דני סימן: לא ערבים, רק מזרח ירושלמים.

דני סימן: הישראלים הם בעיני אותו הדבר.

דני סימן: לא הסכמתי אף פעם לעשות הפרדה.

אחמד טיבי: גם עיתונאים מזרח ירושלמים וגם עיתונאים פלסטינים מהשטחים.

אחמד טיבי: אין עיתונאי פלסטיני מהשטחים שמבקש תעודת עיתונאי דרככם שהבדיקה שלו לא עוברת את אישור שב"כ.

אחמד טיבי: אמרתם את זה בעבר.

אחמד טיבי: אני מניח שזה נכון.

ג’עפר פרח: כך גם בנוגע לחלק מהעיתונאים הערבים אזרחי ישראל.

דני סימן: רק מזרח ירושלמים.

אחמד טיבי: לא רק שזה מקל על העיתונאים את הגישה למרואיינים, בעיקר במשרדי הממשלה – התעודה הזאת, וזה הדבר החמור ביותר, משמשת כשוט.

אחמד טיבי: אני לא יודע אם זה מתרחש בארצות-הברית או לא.

אחמד טיבי: ואני מתכוון ללשכה שלך ולך באופן אישי.

אחמד טיבי: לפעמים כשהדיווחים של העיתונאי מאוד לא מוצאים חן בעיניך, אתה או מעכב את התעודה, או אומר זאת אישית לעיתונאי – כמו שהודעתם לעיתונאי, כמו שהודעתם לואפא … מסוכנות רויטרס וללילה עודי מאבוד-אבי ולאחרים – אגיש רשימה מפורטת של כל העיתונאים; וכמו שאמרתם למוסדות שלהם: אמרתם שהכתב שלהם עוין ואינו מאוזן כי הכתבות שלו לא מאוזנות ולכם יש הפריווילגיה לתת או לא לתת את תעודות העיתונאי.

אחמד טיבי: המצב הזה היה קיים, ועכשיו הסערה קמה כי הרחבתם את הבדיקה.

אחמד טיבי: היא כוללת אנשים שמהבחינה של "פוליטיקלי קורקט" לא אמורים להיבדק על-ידי שירותי הביטחון.

אחמד טיבי: כי מבחינת ה"פוליטיקלי קורקט" זה סביר שהערבים נבדקים באופן טבעי, הציבור יכול לקבל זאת.

אחמד טיבי: הכוונה לעיתונאים.

אחמד טיבי: אני חושב שזאת צביעות של המערכת ושל דעת הקהל שרק עכשיו קמים ומקימים קול זעקה.

אחמד טיבי: זאת תעודת עניות לעיתונאים באופן כללי.

אחמד טיבי: הם לא צעקו קודם.

אחמד טיבי: זה סביר שבודקים ערבים – ואני אומר לך שעיתונים ערבים אזרחי מדינת ישראל נבדקים על-ידי גורמי הביטחון לפני שהם מקבלים תעודת עיתונאי, או חלקם לפחות – אני לא רוצה לא לדייק.

רומן ברונפמן: זה נעשה ביוזמה של לשכת העיתונות הממשלתית או ביוזמת השב"כ?

מיכאל איתן: חבר הכנסת טיבי, זה גם משפיע על הכתיבה שלהם?

מיכאל איתן: כי אם כן, אולי תמצא אותי כאחד הסנגורים הגדולים לבטל את כל הפיקוח.

אחמד טיבי: אני לא יכול לומר אם זה משפיע או לא.

אחמד טיבי: כנראה ירדתי לסוף דעתך הסרקסטית.

אחמד טיבי: עד לרגע זה המצב היה רע.

מיכאל איתן: אגיד לך למה ההערה שלי סרקסטית: אני מסתכל על מה שקורה היום בארצות-הברית, גם בתחומים אחרים.

מיכאל איתן: שם רק עכשיו בית המשפט העליון הולך לקנות סמכות לדון באנשים שעצורים כבר שנתיים, כולל ילדים, בגואנטנמו,

ג’עפר פרח: זה משהו שצריך להתפאר בו בכלל?

אחמד טיבי: בדיוק.

מיכאל איתן: ואחר כך אני שומע מעל הדוכן, כאן בכנסת, כמה ישראל היא מדינה גזענית ופשיסטית ואנטי-דמוקרטית.

אחמד טיבי: מי אמר שקבוצת הביקורת צריכה להיות ארצות-הברית?

מיכאל איתן: אתה לא מציע שאקח הרשות הפלסטינית כדוגמה, נכון?

מיכאל איתן: אז לקחתי את ארצות-הברית.

אחמד טיבי: יש קבוצות שהן דמוקרטיות ליברליות.

עזמי בשארה: עברתם תקופות כמו ...

עזמי בשארה: המדינה הזאת עברה.

עזמי בשארה: ..

מיכאל איתן: ברוח טובה.

מיכאל איתן: רק רגע.

אחמד טיבי: אני מסכים אתך,

מיכאל איתן: רגע.

מיכאל איתן: אני מוכן להצטרף לביקורת ולתחושה הזאת שיש הפליה.

מיכאל איתן: יכול להיות, גם יכול להיות שיש בדיקות שב"כ.

מיכאל איתן: אני מוכן באופן אישי להסתכל אם זה ממין העניין או לא; גם הוועדה הזאת תעשה את זה.

מיכאל איתן: אבל אני רוצה גם שזה יהיה בהקשר כלשהו.

מיכאל איתן: אומנם מהדברים שלך משתמע שמהשימוש באמצעים האלה המטרה היתה לומר לעיתונאים מה לכתוב,

אחמד טיבי: לא, הכוונה היתה להעניש.

מיכאל איתן: להעניש.

מיכאל איתן: אבל בסך הכול, אחרי הכול, העיתונות הערבית במדינת ישראל היא חופשית.

ג’עפר פרח: אני אראה דוגמאות ספציפיות.

מיכאל איתן: כך רואים מהפרסומים, ממה שרואים בעיתון.

אחמד טיבי: אני מבקש להמשיך.

אחמד טיבי: מעולם לא טענתי שקבוצת הביקורת צריכה להיות ארצות-הברית, בוודאי לא בשנתיים האחרונות.

אחמד טיבי: זה נורא שמבקשים טביעות אצבעות אבל זה לא הרף שממנו אי-אפשר לרדת משום שזו הדמוקרטיה; זה לא אומר שמהיום והלאה אפשר לבקש דברים דומים או קצת פחות מזה בלי להקים קול זעקה.

אחמד טיבי: אני אפילו הולך לקראתך, חבר הכנסת איתן: אני מסכים שהקבוצה המתאימה לא צריכה להיות הרשות הפלסטינית.

אחמד טיבי: מעולם לא טענתי זאת.

אחמד טיבי: מה, אני טוען שיש שם עיתונות חופשית וללוחמת?

אחמד טיבי: שמעת אותנו אומרים זאת?

אחמד טיבי: או שזה המצב בסוריה או בלבנון?

אחמד טיבי: לא.

אחמד טיבי: ישראל מגדירה את עצמה כדמוקרטיה ליברלית ויש דמוקרטיות ליברליות אחרות – אירופה למשל.

אחמד טיבי: זה הקריטריון.

עזמי בשארה: אגב, בלבנון העיתונות חופשית יותר.

אחמד טיבי: לדעתי כאשר מנהל לשכת העיתונות הממשלתית מעניש או משמש צנזור, ואני מתכוון אליך באופן אישי, על דיווחי העיתונאים, בעיקר העיתונאים הזרים – זה דבר פגום ולקוי.

אחמד טיבי: אסור שהוא יתרחש.

אחמד טיבי: זה צעד חמור יותר מלהעביר את החומר לבדיקת גורמי הביטחון.

אחמד טיבי: אתה לא צנזור.

אחמד טיבי: יש לך תפקיד אינסטרומנטלי, פונקציונלי.

אחמד טיבי: צריך לבטל הצנזורה ולא לעשות צנזורת יתר, כמו שהלשכה שלך עושה.

אחמד טיבי: אתם מדברים עם עיתונאים זרים.

אחמד טיבי: אתם אומרים להם שהדיווחים שלהם לא מוצאים חן בעיניכם.

אחמד טיבי: הדבר החמור ביותר שקרה, וזה קרה גם במקומות אחרים של מדינות עולם שלישי: כשאיזו סדרה בטלוויזיה של אבו-דאבי, והיא יכולה להיות מוצלחת או לא מוצלחת, לא מצאה חן בעיניכם, היא היתה קומדיה על שרון – אתם זרקתם מפה, גירשתם, את הקריין הראשי של החדשות שם.

אחמד טיבי: אבל החדשות זאת מחלקה אחרת, יש מחלקת חדשות ומחלקת תוכניות.

אחמד טיבי: זרקתם אותם מכאן, מהמלון אמריקן קולוני, כדי להעניש את הטלוויזיה של אבו-דאבי על סדרה קומית שעשו על אריאל שרון.

אחמד טיבי: מה זה?

אחמד טיבי: זה עוד לא שירותי הביטחון, זאת החלטה פוליטית.

אחמד טיבי: לכן זה חמור.

אחמד טיבי: זה צריך לקומם כל אחד.

אחמד טיבי: אפשר להתגונן נגד דבר כזה?

אחמד טיבי: אתה מכיר את המקרה?

מיכאל איתן: אתה רוצה שהוא ישיב לך?

אחמד טיבי: אחרי שאסיים, הוא ישיב, אם תרשה לי.

מיכאל איתן: רציתי שהוא ישיב לך, אתה יכול לדבר הלאה, כמה שאתה רוצה.

אחמד טיבי: לא אאריך.

אחמד טיבי: לדעתי נעשו מעשים חמורים בתקופה האחרונה, בעיקר בשנתיים או בשלוש השנים האחרונות, בתקופת האינתיפאדה.

אחמד טיבי: לא רק שירו בעיתונאים,

דני סימן: גם בזה אתה מאשים אותי?

אחמד טיבי: לא אותך.

אחמד טיבי: ואגב, בראיונות גוננת על פגיעה בעיתונאים.

אחמד טיבי: הצדקת פגיעה בצעדיהם של עיתונאים, לא בירי עליהם.

אמל זיאדה: מה עשית נגד זה?

אמל זיאדה: זאת השאלה.

אחמד טיבי: אתה צריך להיות האדבוקט של העיתונאים, אך אתה הגורם העוין ביותר של העיתונות הזרה.

אחמד טיבי: אגב, יש פלסטינים שכועסים מאוד משום שאתה עוזב את התפקיד, כי אתה נכס להסברה בפלסטינית.

אחמד טיבי: תודה.

חיים שיבי: אני מבקש לומר שני דברים לסיכום.

חיים שיבי: לדעתי עלו כאן שני רעיונות נכונים; הרעיון הראשון הוא של חבר הכנסת איתן – שמבקש לנתק את הסוגיה הביטחונית מכל הנושא ולדון בה בנפרד, לא בצמוד לתהליך הקרדיטציה.

חיים שיבי: לדעתי בכך הוא מעקר את המתח ואת הסוגיה הטעונה.

חיים שיבי: הרעיון השני היה הצעתו של ידידי יעקב אחימאיר, שמרחיקה את תהליך הקרדיטציה מן השלטון.

חיים שיבי: אם אכן הממשלה לא תמצא את הדרך לקבוע את הדברים בעצמה, הפתרון הזה נכון לדעתי.

חיים שיבי: כי אם מועצת העיתונות תדחה פלוני ולא תיתן לו תעודת עיתונאי אני יכול להיות סמוך ובטוח שהשיקול שלה אינו נגוע בסוג החומר שהוא כתב, בתוכן הדברים שלו, אלא זה נעשה משום שהאדם מתחזה או הוא אינו עומד בקריטריונים הברורים והפשוטים.

חיים שיבי: אם לא יהיה מנוס, אני חושב שזהו פתרון מעניין.

מיכאל איתן: אגב, כתוב כאן: "כללים בדבר תעודות ואישורים לעיתונאים, טכנאי שידור ועוזרי תקשורת".

מיכאל איתן: השאלה היא למה לקרוא לזה "תעודת עיתונאי"?

מיכאל איתן: למה לא "תעודת נגישות"?

חיים שיבי: יש מקצועות תומכים.

חיים שיבי: אבל נכון, לא כל צלם טלוויזיה הוא עיתונאי.

יחיאל לימור: אבל עם "תעודת נגישות" אי-אפשר להיכנס למוזיאון.

מיכאל איתן: וייתכן שיהיה קריטריון שיאפשר מתן תעודה כזאת גם לעורכי דין או לבעלי מקצועות נוספים, או לאמבולנסים, לרופאים.

מיכאל איתן: זה ייתן הקלה במחסומים וכולי.

מיכאל איתן: ייתכן שרופא יוכל לבקש את אותה הקלה, את תעודת הנגישות.

מיכאל איתן: הוא יסכים שיבדקו אותו בדיקה ביטחונית, כדי שיוכל לעבור את המחסום במהירות.

מיכאל איתן: אולי הוא צריך להעביר תרופות?

מיכאל איתן: מה פתאום לקרוא לזה "תעודת עיתונאי"?

מיכאל איתן: למה זה קרה?

מיכאל איתן: הם לא צריכים את זה ואתם לא רוצים את זה.

ג’עפר פרח: בלי הציוד הבסיסי אי-אפשר לשדר.

ג’עפר פרח: זאת לא רק הנגישות של הכתב.

מיכאל איתן: בבקשה.

מיכאל איתן: אבל אז גם יש בקרה.

מיכאל איתן: אם אדם לא קיבל תעודה כזאת, הוא יכול ללכת לבג"ץ.

מיכאל איתן: יש חוק יסוד: חופש העיסוק.

מיכאל איתן: אנחנו מרחיקים את זה מכל העניין.

ג’עפר פרח: עבדתי כעיתונאי שבע שנים ברשת שוקן.

ג’עפר פרח: בחצי השנה הראשונה שלי העיתון שלי אפילו לא הגיש בקשה.

ג’עפר פרח: היום אני מנהל מרכז זכויות לאוכלוסייה הערבית.

מיכאל איתן: אני מבקש להעיר הערת אגב, ואני אומר זאת גם לחברי הכנסת הערבים שנמצאים כאן; אולי זה יישמע כנזיפה, אבל אני אומר את זה בגלל התחושות שלי.

מיכאל איתן: אנחנו מנהלים דיון על חוקה למדינת ישראל.

מיכאל איתן: פניתי אליכם, ביקשתי שתבואו, אישית, דיברתי עם הגברת שנמצאת כאן, דיברתי אתך, חבר הכנסת בשארה הופיע פעם או פעמיים.

אמל זיאדה: אנחנו מקיימים מעקב, לא הצלחנו לבוא.

אחמד טיבי: אני לא חבר ועדה והופעתי שלוש פעמים בדיונים האלה, בלי שתזמינו אותי.

עזמי בשארה: אני הופעתי חמש פעמים.

מיכאל איתן: אני לא חושב שזה בסדר שאתם לא מופיעים.

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, אני יודע, בימי ראשון קשה לך להגיע,

עזמי בשארה: קודם כול הופעתי חמש פעמים ולא פעמיים.

עזמי בשארה: הריחוק זה לא העניין.

עזמי בשארה: צריך גם לדאוג לקיים בוועדה אווירה של עשיית חוקה, ולא בכל פעם שיפצו פה יצעק פשיסט.

עזמי בשארה: זאת לא אווירה של דיון בחוקה.

עזמי בשארה: אתם לא מנהלים דיון אמיתי.

עזמי בשארה: יש אווירה של מחטף חוקה ולא דיון אמתי.

עזמי בשארה: דיון בחוקה אורך שנים, בשקט, ברגיעה.

עזמי בשארה: כאן בכל פעם שמישהו פוצה פה יש שני פשיסטים, עושי דברו של גדעון סער, ואי-אפשר.

עזמי בשארה: אי-אפשר לקיים דיון באווירה כזאת.

עזמי בשארה: ואני מצר על זה.

עזמי בשארה: הופעתי חמש פעמים וזה בלתי אפשרי להתבטא.

עזמי בשארה: זה דיון חוקה, לא דיון סתם בכנסת.

עזמי בשארה: צריכה להיות אווירה של חוקה.

מיכאל איתן: חבר הכנסת בשארה, קודם כול, אם זאת היתה התחושה הסובייקטיבית שלך, יכולת לפנות אלי.

עזמי בשארה: אמרתי לך, מה זה האווירה הזאת?

מיכאל איתן: בכל הכבוד, אני גם מציע לך לעבור על הפרוטוקולים.

מיכאל איתן: אולי היו פעם או פעמיים שזה היה כך.

עזמי בשארה: בכל פעם שאני מדבר.

מיכאל איתן: לא בכל פעם.

מיכאל איתן: בדיונים אתה גם השפעת, גם דיברת.

מיכאל איתן: לא נכון מה שאתה אומר.

עזמי בשארה: אני מוכן לבוא ולהתפנות לכך.

עזמי בשארה: זה עיסוק שאני מאוד רוצה לעסוק בו.

עזמי בשארה: אבל תאפשרו דיון חוקתי, לא פוליטי.

עזמי בשארה: הכנופיה הזאת יושבת כאן ואי-אפשר לנהל כלום.

עזמי בשארה: זה מקלקל את הפרלמנט.

מיכאל איתן: לא מקובל עלי שאתה לא מופיע.

מיכאל איתן: והפוסל במומו פוסל.

מיכאל איתן: אי-אפשר להגיד "כנופיה" ואז לבקש שיהיה דיון חוקתי.

עזמי בשארה: בדיון חוקתי אני מדבר כך?

מיכאל איתן: אני פונה אליך שוב, וגם אליכם.

מיכאל איתן: יש גם ארגון בשם עדאללה.

עזמי בשארה: כולנו רוצים לבוא.

דורית ואג: אתם מוזמנים בכל פעם.

מיכאל איתן: נחזור לענייננו.

ג’עפר פרח: עבדתי שבע שנים כעיתונאי.

ג’עפר פרח: בחצי השנה הראשונה המערכת אפילו לא הגישה בקשה שאקבל תעודת עיתונאי.

ג’עפר פרח: כשהוגשה הבקשה, גם העורך חתם עליה.

ג’עפר פרח: יש פרוצדורה.

ג’עפר פרח: אי-אפשר לטעון שכעת ממציאים הכול מההתחלה כאילו אין כלום.

ג’עפר פרח: צריך להציג כתבות שהכתב כותב.

ג’עפר פרח: לא נכון שצריך להיות אנאלפבית כדי להגיש בקשה ולעבוד כעיתונאי.

ג’עפר פרח: זה לא מדויק.

ג’עפר פרח: אני חיכיתי.

ג’עפר פרח: אני מעריך שההמתנה, וזה גם נאמר לי במפורש במערכת, נבעה מבדיקה של הרקע הביטחוני; ואני מתאר לי שלא לשכת העיתונות עושה את הבדיקה הזאת אלא היא מעבירה זאת לגופים אחרים.

ג’עפר פרח: אז זה כן היה וזה כן קורה, זה כן קורה עם העיתונות הערבית.

ג’עפר פרח: ואני עבדתי בעיתונות עברית, היה לי הרבה יותר קל.

ג’עפר פרח: פנו אלינו עיתונאים בעניין מסוים וחשבנו לטפל בזה בדרך משפטית אבל למזלנו זה נפתר:

ג’עפר פרח: מגן דוד אדום והמשטרה בצפון – על צריבת ביפרים של רדיו שאמס, לצרוב ביפרים בשביל לקבל את ההודעות של המשטרה ושל מגן דוד אדום בצפון, תקעו אותם חודשים – עד שאמרנו שנלך לבית המשפט בעניין הזה, שנטפל בכך בצורה משפטית.

ג’עפר פרח: לכן לומר שלעיתונאים הערבים יש נגישות למקורת מידע – זה לא נכון; אין להם נגישות לראיונות עם פוליטיקאים כפי שהם רוצים וחושבים שנכון.

ג’עפר פרח: כיסיתי גם את השטחים, נכנסתי גם למחנות פליטים.

ג’עפר פרח: אם אני נכנס למחנה פליטים והאנשים שאני צריך לראיין יודעים שעברתי בדיקה של השב"כ, אני לא בטוח שאגיע למקורות מידע; ואני לא בטוח שכתבים יהודים, שעושים עבודתם ומנסים להיכנס למקורות, יצליחו.

ג’עפר פרח: אני חושב שמי שמציע את זה מסכן אותנו, את האנשים שעבדנו במקצוע או עובדים במקצוע.

ג’עפר פרח: צריך לשים לב לכך.

ג’עפר פרח: לא תמיד אנחנו הולכים לראיין בישיבות של ועדת הכנסת; אנחנו נכנסים למחנות פליטים ולמקומות אחרים, ואנשים חושדים שם שאנו באים כנציגי שב"כ.

ג’עפר פרח: באירועי אוקטובר 2000 היינו צריכים לשכנע את הציבור שהאנשים האלה לא מצד המשטרה.

ג’עפר פרח: המשטרה עושה עבודה מספיק גרועה כשהיא מצלמת במקום ומסכלת את כניסת העיתונאים שרוצים להיכנס לשטח ולצלם קונפליקטים.

ג’עפר פרח: לא תמיד אנחנו עובדים באולפן.

ג’עפר פרח: מי שלא צריך את התעודה הזאת, שלא יבקש אותה.

ג’עפר פרח: אבל יש מי שצריכים אותה כדי לגשת למקורות מידע, ממשלתיים בעיקר; אז עשו לנו טובה, כי זה מסכן אותנו, האנשים שעושים את העבודה בצד השני, במקומות מסוכנים יותר.

ג’עפר פרח: היום נכנסתי לכנסת עם בחור מגלי צה"ל.

ג’עפר פרח: הפקידה בחוץ שאלה "איפה תעודת לע"מ?".

ג’עפר פרח: למה בשביל להיכנס לכנסת צריך את התעודה?

מיכאל איתן: אולי היא התכוונה לסיעת לע"מ.

ג’עפר פרח: כשאני נכנס לכנסת אני מציג אישור כניסה.

ג’עפר פרח: לא.

ג’עפר פרח: כאן אם אין לעיתונאי תעודה קבועה הוא עובר פרוצדורה קשה יותר ממה שאני עובר כאזרח רגיל.

ג’עפר פרח: לדעתי צריך לחשוב על זה קצת מעבר.

ג’עפר פרח: אני מציע שתקיימו דיון על מה שהעיתונות הערבית עוברת.

ג’עפר פרח: גם בלשכת העיתונות הממשלתית יש לה בעיות, וגם בפרסומים – כלומר איך שלשכת העיתונות הממשלתית משתמשת בפרסומים, במודעות.

ג’עפר פרח: אורי בורובסקי, יועץ פוליטי של ראש הממשלה, מתערב בחלוקת המודעות בתשלום בעיתונות הערבית.

ג’עפר פרח: מוכן להביא לכאן את עורכי העיתונות הזאת.

ג’עפר פרח: יש התכתבות ענפה בנושא הזה.

יחיאל לימור: זה נעשה גם כלפי העיתונים בעברית.

ג’עפר פרח: אבל להם יש גב חזק.

דני סימן: לשכת העיתונות לא מעורבת בזה.

ג’עפר פרח: מצער אותי שאני לא שומע אתכם כשפוגעים בחופש העיתונות של העיתונים הערבים.

יחיאל לימור: מה שאתה אומר מצער.

יחיאל לימור: פרופ' קרמניצר פנה בנושא.

ג’עפר פרח: מה פנו?

ג’עפר פרח: לא שמענו אתכם באיום לסגור את העיתון …

יחיאל לימור: אני מצטער.

יחיאל לימור: בנושא הזה מועצת העיתונות פנתה ליועץ המשפטי לממשלה.

יחיאל לימור: אוסיף עוד משפט אחד, קשה: מועצת העיתונות קיבלה החלטה שקראה לממשלה, לכנסת ולבית המשפט העליון שלא למנות את מר אליקים רובינשטיין לשופט עליון, בין השאר בגלל הדברים האלה.

יחיאל לימור: היתה פנייה אדירה של מועצת העיתונות שמר רובינשטיין לא ימונה, בין השאר בגלל הדברים האלה.

יחיאל לימור: אתה אומר לא אמת, מצטער.

ג’עפר פרח: אנחנו, לפחות, האנשים שעוסקים במקצוע הזה, מרגישים מופקרים לאורך שנים, לא מהיום.

יחיאל לימור: אשלח לך את כל התכתובות.

ג’עפר פרח: לסיום, לדעתי צריך לעשות חושבים.

ג’עפר פרח: אולי מועצת העיתונות כמועצה ציבורית צריכה לקחת את העניין מלשכת העיתונות הממשלתית ולטפל בו באופן מקצועי.

ג’עפר פרח: שווה לחשוב על זה.

ג’עפר פרח: שווה לא לתת את זה בידי פקידות ממשלתית, את השליטה.

ג’עפר פרח: זאת לא שליטה במה שאנחנו עושים, זאת שליטה במה שאתם מקבלים.

יחיאל לימור: אני מבקש לומר משפט אחד.

מיכאל איתן: יש לי חובות לשניים, למר סימן ולחבר הכנסת ברונפמן.

מיכאל איתן: אחר כך נסיים.

עזמי בשארה: יהיה סיכום?

מיכאל איתן: מייד נראה.

יחיאל לימור: יש לי משפט קצר: להערכתי מועצת העיתונות לא תטפל בנושא של הנפקת תעודות עיתונאי משתי סיבות.

יחיאל לימור: הסיבה הראשונה היא בעיה פרקטית – אין לה אמצעים, כוח-אדם ותקציבים.

יחיאל לימור: הסיבה השנייה היא עקרונית: מועצות עיתונות בעולם קיימות לשתי מטרות – להגן על חופש העיתונות ולשפר את האתיקה העיתונאית ולהקפיד על קיומה.

יחיאל לימור: מועצת העיתונות לא תקבע מי רשאי לעסוק בחופש העיתונות, כי על-פי תפיסת חופש העיתונות, על-פי מהות חופש העיתונות, כל אחד יכול לכתוב ללא רישוי וללא אישורים.

יחיאל לימור: אז היא זו שתגביל?

ג’עפר פרח: אסור להשאיר זאת בידי גוף ממשלתי.

יחיאל לימור: לכן הצעתי בתחילת דברי שלא הממשלה תנפיק תעודות אלא אגודת העיתונאים.

יעקב אחימאיר: אבל סיפרתי לך איך מקבלים תעודה של אגודת העיתונאים.

מיכאל איתן: צריך לשפר את התהליך.

יחיאל לימור: אני מבקש להגיב במשפט אישי אחד: אתה היית בארצות-הברית; אני, לפני שפרשתי, הייתי בלונדון וכיסיתי את מערב אירופה.

יחיאל לימור: הייתי במרחק קטן מאוד ממלכת אנגליה, ממלך ספרד, ממלכת הולנד ומשורה של אנשים – בלי תעודה.

יחיאל לימור: כשהייתי צריך להגיע שירותי הביטחון הספרדיים והאנגלים קיבלו הודעה מהשגרירויות ונכנסתי.

יעקב אחימאיר: מהשגרירויות?

יעקב אחימאיר: זאת שלוחה של הממשלה.

יחיאל לימור: נכון, אני לא נגד.

ג’עפר פרח: ואם אני, עיתונאי ערבי, אבקש אישור כזה מהשגרירות הישראלית בהולנד, ייתנו לי? לא.

יחיאל לימור: אם תלווה את נשיא המדינה במסעו להולנד תקבל אישור.

יחיאל לימור: לשכת העיתונות תאפשר לך זאת.

יחיאל לימור: אבל זה בשוליים של הבעיה.

מיכאל איתן: מר סימן, רשות הדיבור לך, לשתיים-שלוש דקות.

מיכאל איתן: חבר הכנסת ברונפמן יסכם אחר כך.

דני סימן: אחת הבעיות, ובגלל זה כל ההתעסקות בנושא בתקשורת השבוע, היא שכולם מבינים, כולם מתמצאים ויודעים מהי תקשורת – אבל איש לא יודע את כל העובדות.

דני סימן: אני שומע המון דברים; מייד תאשימו אותי גם בהדלפה של הפרקליטה בתל-אביב.

דני סימן: אני לא אחראי לכל תחומי התקשורת בארץ.

דני סימן: אני יודע להעיד על התקופה שלי: לא הכול טוב, לא הכול יפה.

דני סימן: אני מודה בזה בעצמי.

דני סימן: לא אכנס לכל הסבר, לכל אחד מהאירועים, אבל גם אם למראית עין הדברים נראים באופן מסוים, היו סיבות ענייניות.

דני סימן: העובדה היא שואפא ולילה ממשיכים לשאת את התעודה שלהם.

אחמד טיבי: אחרי ייסורים.

ג’עפר פרח: אחרי בג"ץ.

דני סימן: לא, העניין של לילה לא הגיע לבג"ץ.

דני סימן: לא שללנו לה את התעודה.

דני סימן: בואו נדייק.

אמל זיאדה: אני ראיתי את הבג"ץ.

דני סימן: יופי שאתם ראיתם, אני לא ראיתי.

ג’עפר פרח: הפרקליטות הגנה.

דני סימן: ואפא זה סיפור אחר.

דני סימן: היא עובדת של רשת זרה, היא שוהה כאן יותר זמן ממה שאושר לה, מעבר לזכות שלה.

דני סימן: היא לא עיתונאית.

דני סימן: היא עובדת של רשת זרה פה בארץ.

דני סימן: הוויזה שלה אמורה לפוג אחרי חמש שנים והיא כבר תשע שנים בארץ, וזה לא מעט.

דני סימן: עדיין אני עומד על זכותה לעבוד בארץ.

דני סימן: אני מוכן לשבת אתך ולהסביר לך את זה בנפרד.

דני סימן: דיברו כאן על כל מיני אמצעים ודרכים.

דני סימן: אני בתפקיד 14 שנה, לשכת העיתונות קיימת הרבה יותר מזה.

דני סימן: השנה איבדנו את אחת מהעובדות החשובות ביותר שלנו, שכל העיתונאים הזרים מכירים, גב' רבקה ציפר.

דני סימן: גם אתה דיברנו.

דני סימן: כל מה שאתם מעלים כאן, כולל דבריו של חבר הכנסת בשארה – הלוואי שזה היה כל כך פשוט.

דני סימן: אם זה היה פשוט, לא היינו מגיעים למצב הזה.

דני סימן: בעקבות 24 השעות האחרונות, לפחות בגללן, אי-אפשר לומר שאני הרווחתי משהו מכל התהליך.

דני סימן: זה לא נועד שאני ארוויח מזה; אלא המטרה היתה לטפל בבעיות.

דני סימן: אעביר לחבר הכנסת בשארה מסמך של אדון אחד; לא אתן לו את המקור, בגלל זכותו לחסינות, אף שאין לנו מושג מיהו.

דני סימן: תראה את המכתב, חבר הכנסת בשארה.

דני סימן: גם אתה, כמונו, תגיד שהוא זכאי לתעודה.

דני סימן: הוא קיבל את התעודה.

דני סימן: שמחנו על המכתב שקיבלנו.

דני סימן: במקרה המסוים הזה הוא זייף את המכתב והחתימה.

דני סימן: גילינו שלעורך אין מושג מיהו האדם.

דני סימן: זאת רק דוגמה, אולי הבולטת ביותר.

עזמי בשארה: אבל העורך של העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל תיקן אתכם.

דני סימן: זאת דוגמה אחת מעשרות.

עזמי בשארה: זה עיתון מפורסם, זה עיתון ידוע.

עזמי בשארה: אפשר לשאול את העיתון.

עזמי בשארה: אגב, זה עיתון שקשה מאוד להעביר בו משהו אנטי-ישראלי.

חיים שיבי: אפשר להתקשר לעורך ולשאול אם יש כתב בשם הזה.

חיים שיבי: זאת בעיה?

דני סימן: אנחנו מנסים להקל את ההליכים.

חיים שיבי: מה הבעיה?

חיים שיבי: שיתקשרו.

דני סימן: היום עיתונאי מתייצב אצלנו ומקבל בתוך דקה את התעודה.

דני סימן: מגיעים 400 עיתונאים ב-24 שעות, וקשה לעשות את זה.

דני סימן: אנחנו מתמודדים עם הבעיות היום-יומיות.

דני סימן: זה לא כל כך פשוט כמו שאתם מציגים.

דני סימן: אם זה היה פשוט כל כך הייתי חוסך לי את כל הצרות.

דני סימן: אני מבקש שתכבדו לפחות את הנקודה הזאת; לא הרווחתי שום דבר בהליכים האלה.

דני סימן: נקודות אחרות של מערכות: הנה מערכת ששלחה בקשה, והאדם קיבל תעודה.

דני סימן: הוא עבר בדיקה של השב"כ.

דני סימן: לא בדקו לראות אם הוא עיתונאי או לא.

אמל זיאדה: אז התהליך מתחיל לעבוד?

דני סימן: לא, רגע, לא מצאתם שלל רב.

דני סימן: האדם עבר בדיקה משום שהוא מזרח ירושלמי.

דני סימן: השב"כ לא העיד בפני אם הוא עיתונאי או לא.

דני סימן: רק אמרו לי שאין הערות לגביו.

דני סימן: היום אני יודע שהאדם הזה הוא נהג מונית.

אמל זיאדה: השב"כ צריך לעשות את העבודה הזאת?

אמל זיאדה: זאת העבודה שלך.

מיכאל איתן: יש דברים שהוא לא יכול לעשות.

ג’עפר פרח: שהשב"כ יקצה לו תקנים.

דני סימן: על-פי ההנחיות, תושבי מזרח ירושלים נאלצים – לנוכח המצב – לעבור בדיקה.

דני סימן: צר לי, אולי את גרה במציאות קלה משלי.

דני סימן: במציאות שאני קיים בה אין ברירה.

דני סימן: אני משתדל: בשנה שעברה 198 מתושבי מזרח ירושלים נושאי אזרחות ישראלית עברו את בדיקת השב"כ.

דני סימן: שבעה מהם נפסלו על רקע ביטחוני.

דני סימן: במקרה של שניים היתה בעיה קשה מאוד מבחינתנו, ובעקבותיה דרשתי לקבל את כל המידע לפני שפוסלים מישהו, כדי שהפסילה תהיה שלי ותתבסס על מידע.

דני סימן: אחד המקרים האלה הוא עוואד עוואד.

דני סימן: לא היה לי מושג מי הבחור.

דני סימן: פסלו אותו.

דני סימן: בסוף הם אמרו שהמידע שלהם לא יעמוד מול בג"ץ, והם חזרו בהם.

דני סימן: ומי עמד כמו אידיוט מול התקשורת, סליחה על הביטוי?

דני סימן: אני.

דני סימן: ובמקרה של סאאד רזאלי היתה טעות של השב"כ.

דני סימן: היתה טעות באבחון.

דני סימן: מדינת ישראל פיצתה אותו על זה שהוא ניגש לבג"ץ, בהנחייתי.

דני סימן: אנחנו נוקטים את הצעדים, כמו שהתייצבתי היום בכנסת למרות ההנחיות של לשכת ראש הממשלה – כי איש לא יספר לכם שאמרו לי לא להופיע; איש לא מגבה אותי אחר כך.

דני סימן: התייצבתי כאן כעובד מדינה, כמי שנשבע אמונים למדינת ישראל.

דני סימן: אני מכבד את חוקיה.

דני סימן: היו לי חילופי דברים, לא חילופי דברים אלא התייעצות עם חבר הכנסת איתן – מה אני אמור לעשות כעובד מדינה.

דני סימן: אני לא אומר שהכול מושלם אצלנו.

דני סימן: אבל גם הפלסטינים יעידו על מה שכן קיים.

דני סימן: ואתה יודע למה הם יצטערו אם לא אהיה בתפקיד?

דני סימן: כי הם יודעים שאתנהג אתם בהגינות.

דני סימן: לא היה מקובל עלי שרק מזרח ירושלמים עוברים בדיקה, לא היה מקובל עלי שערבים ישראלים ייבדקו; שיתייחסו לכולם באופן שווה.

אחמד טיבי: אז שכולם יעברו.

דני סימן: שיחליטו מה הם רוצים לעשות.

דני סימן: חבר הכנסת ד"ר טיבי, לא אני קובע.

דני סימן: מה שאני קובע הוא שכשתתקבל הפסילה, היא תתבסס על דברים ענייניים ולא על תוכן הכתיבה.

דני סימן: אתן עוד דוגמה אחת.

דני סימן: לא רק השב"כ יכול לפסול אנשים.

דני סימן: כל הזמן אתם מסתכלים על השב"כ כאילו הוא פוסל אנשים בגלל מה שהם כותבים.

אחמד טיבי: זה אתם פוסלים ומגרשים.

אחמד טיבי: בלי השב"כ.

אחמד טיבי: האם זה נכון או לא?

דני סימן: אין לי הסמכות לזרוק אנשים.

אחמד טיבי: למה גירשתם את הכתב של אבו-דאבי?

דני סימן: זה לא אני, משרד הפנים עשה זאת.

אחמד טיבי: למה משרד הפנים מתערב?

דני סימן: שאל אותם.

אחמד טיבי: אתה מכיר את כל האמת.

אחמד טיבי: אתה מול הוועדה.

אחמד טיבי: למה גורש צוות טלוויזיה?

דני סימן: זה לא הנושא של הוועדה כרגע.

דני סימן: אני מתחמק יפה, אני יכול להיות חבר כנסת.

אחמד טיבי: מה, זה סוד?

דני סימן: זה לא סוד, אבל זאת לא סמכותי.

דני סימן: אל תטילו זאת עלי.

דני סימן: אשמח מאוד לקבל את האחריות למה שאני אחראי לו.

דני סימן: חבר הכנסת בשארה, אתה מכיר אישה בשם ברידג'יט פאודר?

דני סימן: חבל שאתה לא מכיר אותה.

דני סימן: היא נושאת תעודת עיתונאי שלנו.

דני סימן: עברנו באינטרנט, כמו שאתם אומרים, לבדוק אם האדם עיתונאי.

דני סימן: היא קיבלה תעודה במקום.

דני סימן: היה כתוב רדיו אוריינט מצרפת, לא היה לנו מושג מה זה.

דני סימן: בדקנו.

דני סימן: ראינו שהיא עיתונאית והיא קיבלה תעודה.

דני סימן: כאן התברר לנו דבר יפה: היא מספר שלוש ברשימה של The international committee for the defense of Azmi Bshara.

עזמי בשארה: לרדיו הזה מאזינים מיליונים.

ג’עפר פרח: אתה בודק את זה?

ג’עפר פרח: אם היא ברשימה שתומכת בחבר הכנסת בשארה?

דני סימן: אני אמרתי את זה?

דני סימן: אתה שומע מה שאתה רוצה לשמוע.

אמל זיאדה: השב"כ עושה את הבדיקה הזאת?

עזמי בשארה: הסתבכת.

עזמי בשארה: אז הזדהו אתי, אז מה הבעיה שלך עם זה?

עזמי בשארה: היא גם עיתונאית וגם מזדהה אתי.

מיכאל איתן: חברים.

דני סימן: אני מסתבך עם אנשים ששומעים את מה שהם רוצים לשמוע.

עזמי בשארה: אז היא מזדהה אתי.

עזמי בשארה: אז מה?

דני סימן: יפה מאוד.

דני סימן: אנחנו העלינו את שמה באינטרנט, לא השב"כ ולא אף אחד אחר.

דני סימן: הכול עלה, כולל הדבר המשעשע הזה.

דני סימן: אני רק נותן דוגמה.

מיכאל איתן: רבותי, אם אתם רוצים לקבוע עם מר סימן פגישה, דברו אתו.

מיכאל איתן: אני לא מסכים לזה.

אחמד טיבי: יש משהו על העיתונאית חוץ מזה?

אחמד טיבי: לא.

אחמד טיבי: אז למה העלית את זה?

מיכאל איתן: אני לא מסכים.

מיכאל איתן: מר סימן, אני מבקש ממך לסיים בשתי דקות.

דני סימן: זה עולה באינטרנט.

דני סימן: לא נכנסים לדבר מעבר זה.

דני סימן: היא נושאת היום תעודה.

אחמד טיבי: אגב, פסלתם אותה?

דני סימן: לא, היא נושאת תעודה.

ג’עפר פרח: אף-על-פי שהיא תומכת בעזמי בשארה.

דני סימן: שאלתי את העוזרים שלי: אם היא היתה בוועדה לסולידריות אתי, היא היתה מקבלת תעודה?

דני סימן: אז זה אותו דבר.

דני סימן: אין הבדל.

דני סימן: כל הזמן השמיצו אותי, אני רוצה להראות שזה לא כל כך פשוט.

עזמי בשארה: למה לא בחרת תחביבים אחרים שלה.

ג’עפר פרח: העובדה שבדקת, זה בכלל מפליא.

מיכאל איתן: רבותי, אני מבקש בלי חילופי דברים.

מיכאל איתן: דבר לכלל הוועדה.

מיכאל איתן: אל תנהל ויכוח אישי.

דני סימן: השב"כ לא יקבע מי יישא את התעודות.

דני סימן: מבחינת הצורך, יהיו מי שיצטרכו לעבור בדיקה, כמו היום.

דני סימן: אולי נשנה זאת, אני לא יודע.

דני סימן: כמו שאמרתי בהתחלה: אנחנו בדקנו את הדברים, עשינו עבודת מטה של שנתיים; הדברים לא פשוטים כפי שהם נשמעים, אנחנו צריכים להתמודד עם הדברים.

דני סימן: אין לנו שום כוונות נסתרות, אין לנו שום כוונה לפגוע בעבודת העיתונות.

דני סימן: התפקיד שלנו הוא לסייע למי שבאמת עיתונאי לקבל את התעודה שלנו, שתקל עליו את העבודה.

דני סימן: שמעתם בשנה האחרונה על הרבה בעיות שיש לעיתונאים בשדה התעופה ועוד.

דני סימן: חלק מזה נבע מהירידה ברמה בהתייחסות לתעודת העיתונאי של לשכת העיתונות הממשלתית.

דני סימן: אני מאמין שבעקבות האישור, אם אתם רוצים לקרוא לזה כך – אבל זה לא אישור, בעגה המקצועית זה נקרא אבחון – תושב הרמה לתעודה.

דני סימן: זה יקל מאוד על העיתונאים בעבודתם.

דני סימן: זאת כוונתנו.

רומן ברונפמן: אני מבקש להעיר הערה קטנה למר אחימאיר.

רומן ברונפמן: אולי השפה העברית שלי לא היתה מובנת מספיק.

רומן ברונפמן: אני דווקא רציתי שהחברה הישראלית לא תדמה למשטרים כמו סוריה, איראן וצפון קוראה.

רומן ברונפמן: ראיתי בכך חיוב; לא שלילה.

יעקב אחימאיר: כך הבנתי.

רומן ברונפמן: כך הבנתי אותך.

רומן ברונפמן: היתה אי-הבנה.

רומן ברונפמן: כנראה לא הובנתי.

יעקב אחימאיר: אולי גם אני לא הובנתי.

רומן ברונפמן: אדוני היושב-ראש, אני רוצה לומר משהו כללי: לדעתי קיימנו דיון חשוב.

רומן ברונפמן: התגלו כאן דברים שאתה ואני לא ידענו בנוגע לטיפול של לשכת העיתונות הממשלתית בכמה רבדים של האוכלוסייה הישראלית.

רומן ברונפמן: לדעתי עדיף ורצוי שנמשיך את הדיון, ושבאמת יהיה פיקוח ציבורי על הלשכה ועל התקנות החדשות.

רומן ברונפמן: אני שמח מאוד שהלשכה חזרה בה והודתה בטעות, ובסופו של דבר הכללים החדשים הוקפאו או יוקפאו.

רומן ברונפמן: אני גם מקווה שהם ישונו.

רומן ברונפמן: אני מציע שבדברי הסיכום נאמר שנעקוב אחרי התקנות ונראה לאן הדברים מגיעים.

רומן ברונפמן: אני גם מבקש לברך את העיתונות הישראלית שהתגייסה לטובת חופש העיתונות.

רומן ברונפמן: אני מקווה שכך יהיה גם בכנסת, שנוכל לעקוב אחרי המתרחש במשכן.

מיכאל איתן: אני מבקש לסכם את הדיון כך: אני מודה לחבר הכנסת ברונפמן שהעלה את הנושא.

מיכאל איתן: אני גם מודה לכל האורחים שהגיעו, ובמיוחד למר דני סימן.

מיכאל איתן: אני לא רוצה להרחיב את הדיבור בעניין זה ואני לא בטוח שההערה האחרונה שלו היתה רלוונטית; אבל מה שכן רלוונטי, ואני חייב לתת לו את הגיבוי המלא על כך, שבשיחת טלפון בשעה 11:50 שאל אותי אם לדעתי הוא חייב לבוא.

מיכאל איתן: אמרתי לו שהחוק קובע שלכנסת יש סמכות לחייב עובד מדינה למסור מידע – ולכן אני חושב הפרשנות הנכונה היא שהוא חייב לבוא; אלא אם כן השר מודיע שהוא אוסר עליו והוא יבוא במקומו.

מיכאל איתן: אני מבקש להוסיף ולומר לפרוטוקול שבמקרה זה היה לי סיכום מוקדם עם מר פרלמן, נציגו של השר לצורך העניין הזה – או נציגו של ראש הממשלה במקרה המדובר; על-פי הסיכום הזה מר סימן יבוא וייצג גם את מר פרלמן בדיון הזה.

מיכאל איתן: לכן הוא הופיע כאן.

מיכאל איתן: אני מקווה מאוד שלא יבולע לו על כך, חס וחלילה.

מיכאל איתן: אני לא מעלה על דעתי דבר כזה.

מיכאל איתן: אבל באווירה שנוצרה אני מקווה שלא ישתמע דבר כזה.

מיכאל איתן: צריכה להיות לו הגנה מלאה של ועדה בכנסת ושל הציבוריות הישראלית על מנת שהחוק יתבצע כלשונו וכרוחו.

מיכאל איתן: ניסיתי לנסח סיכום ישיבה שאני מאמין שכולנו יכולים לחיות אתו.

מיכאל איתן: הסיכום יהיה כך: ביוזמתו של חבר הכנסת רומן ברונפמן קיימה ועדת החוקה, חוק ומשפט דיון בהנפקת תעודות ואישורים על-ידי לשכת העיתונות הממשלתית.

מיכאל איתן: הוועדה מקדמת בברכה את הודעתם של ראש אגף תקשורת וראש לשכת העיתונות הממשלתית שלפיה בימים הקרובים ייערכו פגישות בהשתתפות נציגי כל כלי התקשורת הישראלית והזרה במטרה להגיע לנהלים חדשים בדבר הנפקת התעודות הנ"ל, נהלים שיהיו מקובלים על כל הצדדים.

מיכאל איתן: יושב-ראש הוועדה יעביר לראש אגף התקשורת ולמנהל לשכת העיתונות הממשלתית את פרוטוקול הדיון מתוך כוונה שיוכלו לעיין בו ולקרוא גם את הערות המשתתפים ואת ההצעות ליישום.

עזמי בשארה: מקובל.

מיכאל איתן: תודה.