הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 16, פרוטוקול מספר 108, 2005-02-16 09:30

רן כהן: בוקר טוב.

רן כהן: הנושא של הדיון היום הוא נגישות ילדים לתכנים פוגעניים בחבילות התוכן של הכבלים והלווין, בעצם כל מערכת השידורים בטלוויזיה.

רן כהן: הייתי מבקש לדעת בתחילת הדברים, אמנם זה לא נהוג אבל אולי רחל סעדה, מנהלת הוועדה תהיי מוכנה לומר לנו, מאחר ואני מאד מעריך את העבודה של קודמי, מה היה בוועדה הזאת בעבר בנושא זה?

רן כהן: אני מבין שהוועדה כבר עסקה בנושא.

רחל סעדה: הוועדה בתקופת חבר הכנסת מלכיאור לא עסקה בזה, רק בתקופת תמר גוז'נסקי, לפני כשלוש-ארבע שנים דנו בזה.

רחל סעדה: בוועדה לא טיפלנו בנושא.

רחל סעדה: היו מספר הצעות חוק שהוגשו והבאתי חלק מהן לכאן היום, אחת מהן מצוייה בוועדת הכלכלה כבר מיולי 2004.

הלית מגידו: דיברתי הבוקר עם ועדת הכלכלה והם מסרו לנו שלא התקיים אפילו דיון אחד.

רן כהן: למרות שזה עבר אליהם?

הלית מגידו: למרות שזה עבר אליהם כבר ביולי.

רן כהן: הכנסת מראה דוגמא רעה, גם לציבור בכלל ובוודאי לילדים.

רן כהן: טוב, אני לא רוצה להתחיל בשום תיאורים משל עצמי כי אני מודה על האמת שאני לא צופה בתוכניות הללו של הילדים שהן הסיבה לדאגה ולישיבה הזאת, למרות שיש לי נכד בן שבע, כמעט שמונה, והוא תדיר יושב לפני הטלוויזיה, משחק במשחקים וצופה בתוכניות, אבל אולי יש כאן מי שמצוי בתכנים הללו, מהצד של הילד אני מתכוון, לא בצד של החברות, יש כאן מי שיכול לעזור לנו, לומר באמת מהם הגורמים הפוגעניים ומה מידת החרדה שקיימת סביב הנושא הזה.

רן כהן: מרים פבר, בבקשה.

מרים פבר: שמי מרים פבר ואני פקידת סעד ראשית במשרד הרווחה.

מרים פבר: אני לא מומחית לכבלים ולא לטלוויזיה אבל ילדים שנפגעו ופוגעים, בזה אנחנו עוסקים היום.

רן כהן: ביומיום יש לכם מקרים בהם אתם מגיעים לילדים וילדים מגיעים אליכם עקב פגיעה כזאת.

מרים פבר: לא אלי אישית, אבל לפקידי הסעד בהחלט כן.

מרים פבר: אחת התופעות בשנים האחרונות היא שיש עלייה במספר הדיווחים המגיעים אלינו.

מרים פבר: אם התחלנו לפני עשרים שנה במשהו כמו 3000, היום מגיעים אלינו דיווחים של בין 30 ל 36 אלף איש בשנה בנושא פגיעות.

מרים פבר: הפגיעות בעבר היו של מבוגרים, היום הפגיעות הן בין ילדים והתופעה הולכת וגוברת.

רן כהן: מה זה בין ילדים?

רן כהן: אני רוצה להבין.

מרים פבר: ילדים פוגעים בילדים.

מרים פבר: יש אלימות רבה הרבה יותר בין ילדים בבתי ספר, את זה אני לא צריכה לומר, זה ידוע לכולם.

רן כהן: כן, אבל זה לא בהכרח בגלל הטלוויזיה.

רן כהן: זה יכול להיות גם בגלל שהם רואים אלימות בין חיילים ושוטרים בשטחים, או אפילו בדרך בה עוצרים עובדים זרים.

מרים פבר: אני לא נותנת הסברים כרגע, אני מתארת מצב.

מרים פבר: כמו כן קיימות הרבה מאד פניות על פגיעות מיניות בין ילדים.

מרים פבר: אנחנו מוצאים את עצמנו מפתחים תוכניות לילדים פוגעים מינית מתחת לגיל 12.

מרים פבר: כלומר המדובר בילדים מאד צעירים.

מרים פבר: יש לנו תוכניות נפרדות לילדים מעל גיל 12 כי להם לפעמים פותחים תיק פלילי.

מרים פבר: ועדיין המספרים הם מגיל צעיר, ישנם ויכוחים בינינו לבין חוקרי המשטרה האם ניתן לחקור במשטרה ילד בן חמש.

רן כהן: שלום לכם, ברוכים הבאים לתלמידים שהגיעו.

רן כהן: מאין אתם?

תלמידים: מרעננה, תיכון מטרו ווסט.

רן כהן: בואו תתמקמו בבקשה.

רן כהן: אנחנו מקבלים אתכם בברכה.

רן כהן: אנחנו נמצאים בתחילתו של דיון בנושא של נגישות ילדים לתכנים פוגעניים בחבילות התוכן של הכבלים והלווין.

רן כהן: אם מישהו מכם ירים אצבע שהוא מכיר תופעות מהסוג הזה של תוכניות שגורמות לפגיעות בילדים או לאלימות בין ילדים ותירצו לתת לנו דוגמא, אני מאד אשמח לתת לכם להתבטא, אתם לא צריכים לבקש את הרשות של המורה אני אשמח לתת לכם רשות בעצמי.

רן כהן: עכשיו מדברת גברת מרים פבר שמייצגת את משרד הרווחה ואת המימצאים של פקידי הסעד בעניין הזה.

רן כהן: היא אמרה שיש במדינה כ 36 אלף דיווחים על פגיעות בילדים.

רן כהן: בבקשה תמשיכי.

מרים פבר: אני רוצה להתייחס לנושא של ילדים פוגעים בילדים.

מרים פבר: כשאנחנו מתווכים האם לחקור ילד בן חמש שמבקש, תסלחו לי, מהחבר שלו למצוץ לו.

מרים פבר: מה עושים עם ילד בן חמש?

מרים פבר: האם נחקור אותו?

מרים פבר: הרי אי אפשר לפתוח לו תיק פלילי.

מרים פבר: אנחנו מבקשים לחקור ולדעת מהיכן זה בא לו ומי פגע בו.

מרים פבר: אני כבר העליתי את הנושא פה ושם בוועדות אבל מה אני יכולה לבקש?

מרים פבר: שיסגרו את הטלוויזיה?

מרים פבר: שתהייה צנזורה על תוכניות?

מרים פבר: הנושא הוא מאד מסובך לעשות צנזורה, ואף אחד לא רוצה לחיות במדינה עם צנזורה.

מרים פבר: אבל לעיתים כשאני צופה בתוכניות, אין לי ספק שהתוכניות גורמות לאוכלוסיה לחשוב שדברים שכולנו חושבים שהם אינם ראויים, הם בעצם מותרים.

מרים פבר: משרד החינוך ומשרד הרווחה עושים היום תוכניות ללמד ילדים מה מותר ומה אסור.

מרים פבר: ילדים היום לא יודעים מה אסור ומה מותר.

מרים פבר: החלטנו שלפני שמטפלים בפוגעים ובנפגעים יש ללמד את כלל הילדים את האסור והמותר ואני חושבת שהבלבול של מותר ואסור בא בגלל החשיפה של ילדים לתכנים שהם אינם יודעים כיצד לעכל אותם.

רן כהן: מה שאני רוצה לשאול אותך, מהמימצאים של חקירות הילדים או הבדיקות שערכתם עם ילדים, מהשיחות עם הילדים, אתם מגיעים באמת למסקנה, ילדים מצביעים על כך שהם ראו דברים מהסוג הזה בתוכניות הטלוויזיה, או שזה בא להם משם?

רן כהן: כי יכול להיות שיש כל מיני צורות שילדים קונים את המידע הזה.

רן כהן: יכולים לשמוע דברים כאלה בבית, יכולים ברחוב, יכולים להתרועע עם חברה מפוקפקת.

רן כהן: מתוך 36,000 מקרים, קרוב לוודאי שאפשר להגיע לכמה מסקנות מאין זה בא.

מרים פבר: המגמה של העלייה נובעת מתחומים רבים אבל לי אין ספק שהחשיפה להתנהגויות שאם הטלוויזיה מראה, סימן שזה מותר, החשיפה הזאת עושה את שלה.

מרים פבר: להגיד שילד ספציפי יאמר, למדתי כך וכך מהטלוויזיה, אנחנו מכירים הורים, שהמשטרה אחר כך תובעת אותם, שמושיבים ילד ליד סרט פונוגרפי כדי להנות.

מרים פבר: אז אותם מעמידים לדין.

מרים פבר: אבל על כלל תוכניות הטלוויזיה?

מרים פבר: אני חושבת שיש לזה השפעה סמוייה, הלוואי שהייתי יודעת מה להציע.

רן כהן: אוקי תודה.

רן כהן: יש כאן עוד מישהו שרוצה לקדם את הנושא?

גלית זיו: אני אמשיך את דברי מרים.

גלית זיו: אני רב פקד גלית זיו עשור, אני קצינת הדרכה במדור נוער במשטרת ישראל.

גלית זיו: אכן אין ספק, וכולם פה לטעמי יסכימו עם זה, יש חשיפה יותר גדולה של תכנים רבים ומגוונים, מה שלא היה לפני שנים רבות.

גלית זיו: הילדים היום יכולים להחשף לכל מיני תכנים, הן בכלי התקשורת השונים ובעיקר באינטרנט שהוא חשוף ופרוץ.

גלית זיו: בטלוויזיה ובכלי התקשורת ישנן שעות מסויימות שמשדרים תוכניות לילדים, ויש הורים שיכולים עוד לשלוט איכשהו, אבל כשילד מסתגר לבד בחדר מול המחשב ונועל את הדלת ושם שלט, אין כניסה להורים ולאחותי לחדר, אז הילד נכנס לעולם האינטרנט שהוא עמוס בתכנים ללא שליטה.

רן כהן: ההורים מבסוטים, הילד רגוע.

גלית זיו: רוב ההורים מרוצים.

גלית זיו: הילד שלי במחשב, הוא לא מסתובב בחוץ עם הילדים ומתרועע עם כל מיני פושטקים, סליחה על הביטוי, למיניהם, בחוץ עם ילדי הרחוב.

גלית זיו: הוא בבית מול המחשב.

גלית זיו: אבל מה הוא עושה במחשב?

גלית זיו: למה הוא נחשף?

גלית זיו: לא תמיד הם יודעים ולעיתים קרובות זה מגיע אלינו וזה יכול להיות החל מסחר בסמים, עברות מין, יוצרים איתם קשר פדופילים למיניהם, וכו'.

גלית זיו: אבל ברצוני להדגיש, מלבד החלק השלילי יש גם פן חיובי לכלי התקשורת.

גלית זיו: אני יכולה לתת דוגמא של ילדה שנאנסה תקופה ארוכה על ידי הסבא שלה, ויום אחד היא ראתה בטלוויזיה פירסומת של המרכז למניעת תקיפה מינית, ופתאום היא אמרה לאחותה, זה בדיוק מה שסבא עושה לי במשך תקופה ארוכה, וכך דווח המקרה והגיע למשטרה.

גלית זיו: אם היא לא הייתה נחשפת לזה דרך הטלוויזיה העניין לא היה יוצא החוצה.

גלית זיו: אז יש יתרונות.

גלית זיו: כבר קרו מקרים שמצאנו ילדים שצ'וטטו באינטרנט וכבר היו על סף התאבדות.

גלית זיו: המשטרה דפקה בדלת להורים בבית והם באו לקרוא לילד שלהם ולא היו מודעים לכך שהוא כבר בקומה למעלה, לקח כדורים ואיים בהתאבדות, המזל היה שהוא צ'וטט באתרים של סיוע לעזרה נפשית וכך הגיעו אליו.

גלית זיו: אז יש לכלי התקשורת צדדים חיוביים ויש צדדים שליליים.

גלית זיו: אנחנו לא רואים שילדים מחקים בדיוק את מה שהם רואים בטלוויזיה ועושים אבל זהו בהחלט טריגר לריבוי עברות, זה גורם להם גירויים.

רן כהן: אם כך גלית, אז את מפנה אותנו לנושא של האינטרנט.

רן כהן: ראינו גם אתמול בטלוויזיה לגבי האסון שקרה באשקלון, עם הפיתוי של אותה פלסטינאית.

גלית זיו: המקרה המפורסם הוא הרצח של אופיר רחום זכרונו לברכה, קטין, על ידי עמנה מונה, זה התחיל דרך האינטרנט, זה פורסם וכולנו יודעים מה קרה בסופו של דבר.

רן כהן: מהחקירות שלכם, אתם יכולים לכוון אותנו אל מקורות האלימות הזאת שחודרת לילדים?

רן כהן: מהם הגורמים העיקריים לאלימות?

גלית זיו: אני לא יכולים להצביע על תוכנית ספציפית.

גלית זיו: אני לא יכולה לומר, התוכנית הזאת גורמת לגל של אלימות.

גלית זיו: זה לא משהו שניתן להצביע עליו בתוכנית זו או אחרת.

גלית זיו: אין ספק שזה פותח בפני הילדים איזשהו צוהר, איזשהו משהו שהם לא חשבו עליו.

גלית זיו: זה מלמד אותם, זה נמצא באיזשהו מקום בתת מודע.

גלית זיו: כל מיני התנהגויות אלימות שאולי הם לא נחשפו אליהן קודם.

גלית זיו: ואם הם לא היו צופים בטלוויזיה אז אולי לא היו מגיעים לדברים מסויימים.

גלית זיו: למשל תוכנית המורדים, שבזמנו דובר עליה בפרוטרוט, אפילו למיטב זכרוני באחת מוועדות הכנסת הייתה ישיבה ספציפית שהוקדשה רק לתוכנית המורדים.

גלית זיו: זו תוכנית שבאמת גרמה לגל של אלימות ובעקבותיה יצאו במערך הסברה מסודר להורים, איך להתמודד עם העניין הזה.

גלית זיו: משרד החינוך ומשרד הרווחה מכינים תוכניות מאד חשובות והכתובת היא באמת להכוונה של ההורים.

גלית זיו: איך להתמודד עם העניין הזה?

גלית זיו: האם לסגור להם את האתר?

גלית זיו: ישנם אתרים שניתן לסגור לילדים והם לא יוכלו להיכנס אליהם, חד משמעית.

גלית זיו: וזה לגיטימי ואפשר לעשות את זה.

גלית זיו: אפשר גם לשבת עם הילד ולהסביר לו.

גלית זיו: אני לא מומחית, אני בטוחה שיושבים כאן מומחים גדולים ממני, אבל בתחום הזה של מניעת כל הדברים האלה, הפנייה לטעמי היא גם לילדים וגם להורים לצפייה נכונה בתוכניות אלימות.

רן כהן: תודה רבה.

רן כהן: ד"ר גדי טאוב, ד"ר לתקשורת באוניברסיטה העברית, תוכל לומר לנו מה הגישה שנראית לך בנושא הזה?

גדי טאוב: אני חושב שאנחנו קיבלנו על עצמנו את הרעיון המנחם שאם נתקן את המראה יתוקן הפרצוף.

גדי טאוב: תוכניות ילדים באופן כללי הם לא המורדים.

גדי טאוב: רובן לא אלימות, רובן מוסריות ואף מוסרניות.

גדי טאוב: הילדים שלנו שרואים סדרות אמריקאיות למשל, רואים דברים סטרילים עם שיעורים דידקטים ומוסר מהבוקר עד הערב.

גדי טאוב: ההנחה שאלימות בטלביזה מייצרת אלימות בחיים, מבוססת על זה שאנחנו מניחים שהבידיון מלמד ולא משמש אלטרנטיבה.

גדי טאוב: כלומר אם ילד משחק במשחק מחשב עם יריות אז הוא לומד להיות אלים.

גדי טאוב: ההנחה האלטרנטיבית היא שהוא פורק את האלימות שלו על מקום בלתי מזיק.

גדי טאוב: לילדים יש הרבה דחפים אלימים והחברה צריכה לרסן אותם, הם לא לומדים את זה מהמדיה.

גדי טאוב: זה לא ככה שהילדים הם טבולה רסה עד שהם רואים את תוכנית המורדים ואז הם נעשים אלימים.

גדי טאוב: התפתחה אני חושב, הנחה מופרזת שצריך לנקות את סיפרות הילדים ואת תוכניות הילדים מאלימות.

גדי טאוב: פעם אם זכור לכם, תסתכלו עכשיו על פופאי משנות השישים, תיראו שהוא היה סופר אלים.

גדי טאוב: החברה הייתה אז הרבה פחות אלימה למרות פופאי.

גדי טאוב: זה הרבה יותר אלים מהאנימציות שרואים היום.

גדי טאוב: טרזן, טום וג'רי, הדברים האלה מבחינת יכולתו של הילד להתמודד עם דחפיו האלימים, הניחו פעם מחנכים, ומאז אגדות האחים גרים ועד ימינו שזה דווקא מקום לפרוק את הדחפים האלימים.

גדי טאוב: אם תרצו אני יכול לומר מילה כיצד התפתחה ההנחה הזאת וכיצד היא ניכפתה.

גדי טאוב: היא דווקא התפתחה דרך הטיפול של הפמיניזם והפונוגרפיה באצות הברית.

גדי טאוב: מינו בשנות השישים ועדה מטעם הנשיא ניקסון, שהיה שמרן להזכירכם, שתראה אם פונוגרפיה מעודדת אלימות בקרב בני נוער.

גדי טאוב: הוועדה הנשיאותית לא הצליחה להראות שום קשר כזה.

גדי טאוב: הנשיא דחה את מסקנות הוועדה.

גדי טאוב: חיכו עד רייגן מינו ועדה חדשה והפעם הודיעו לחברי הוועדה שלא יהיו חוכמות ושינפקו את המסקנה הנכונה.

גדי טאוב: מינו את התובע הכללי לוועדה הזאת.

גדי טאוב: אנשי המקצוע שהיו אמורים להביא את המחקרים שיוכיחו את הדבר הזה, לא הצליחו לנפק את הסחורה.

גדי טאוב: דחו את הדוחות של אנשי המקצוע וועדת מיז הוציאה דוח שאמר שפונוגרפיה מעודדת אלימות כנגד נשים בניגוד לדעת כל המומחים.

גדי טאוב: והנה במסמכים שלפני

גדי טאוב: כם כתוב, אלפי מחקרים אקדמיים הראו.

גדי טאוב: אז בהקשר הזה לא דובים ולא יער.

גדי טאוב: הנתונים האלטרנטיביים שכדאי לקחת בחשבון הם שלמשל במדינה כמו דנמרק, שבוטלו באחת חוקי הצנזורה על פונורפיה, בשנה שהם בוטלו ירדו עברות מין בממוצע ב 75 אחוזים הכל הקטגוריות.

גדי טאוב: זאת אומרת, יש לקחת את זה בחשבון למרות שאני לא רוצה להגיד משהו גורף.

גדי טאוב: אגב, גם במערב גרמניה הממצאים כמו בדנמרק.

גדי טאוב: ביפן למשל יש פונוגרפיה מצויירת, אלימה ופדופילית מסוגים שבכל מקום אחר מסמרים את השערות ופשעי המין הם פי 15 פחות מבארצות הברית שבה הדברים האלה אסורים.

גדי טאוב: אז נכון שאני לא רוצה להציג תמונה חד צדדית ולומר תנו לילדים אלימות בתקשורת וכך תפתרו את בעיית האלימות ברחוב.

גדי טאוב: אני רק רוצה לומר שיש כאן שני צדדים.

גדי טאוב: שאלימות בבידיון היא גם מקום שבו פורקים את הדחפים האלימים, ומשחק המחשב האלים או התוכנית הם דברים שעוזרים לילדים לעבד את דחפיהם האלימים ולא בהכרח מלמדים אותם על אלימות.

גדי טאוב: כאן צריך לפעול עם תבונה ולהבדיל בין קטגוריות.

גדי טאוב: למשל, חומר גרפי על השואה זה דבר שילד בן שש לא מסוגל בשום אופן לעכל.

גדי טאוב: אנחנו המבוגרים מתקשים לעכל ערמות של גופות.

גדי טאוב: הילד שרואה תום אנד ג'רי, בניגוד למה שכתוב במסמך שלכם, יודע שזה לא הבית.

גדי טאוב: מגיל שש ילד מבין את זה לגמרי.

גדי טאוב: יש הבדל בין תוכניות שהן דקומנטריות, למשל מתעדות אלימות, נותנות מודלים לחיקוי לבין דבר שבאופן מובהק הוא בדיוני.

גדי טאוב: שיטת הסיווג שמציע החוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה נראית לי הגיונית אבל צריך להיזהר מהדבר הגורף שבו מניחים שאלימות בבדיון או באגדות האחים גרים היא זו שמלמדת את הילדים את האלימות ולחשוב גם על האפשרות שלהיפך, הילדים מוצאים פורקן לדחפיהם האפלים בבדיון.

רן כהן: אוקי, תודה רבה ד"ר טאוב.

רן כהן: הדוברת הבאה בבקשה.

חנה שדמי: שמי חנה שדמי ממשרד החינוך, אגף תוכניות סיוע ומניעה בשפ"י.

חנה שדמי: אחד המחקרים שהוא מאד מעניין וכדאי לשים לב אליו גם אם הוא לא מראה השפעה.

חנה שדמי: לקחו ילדים בכיתה ז' וביקשו מהם לשמור על ילדים בכיתה ב'.

חנה שדמי: חילקו אותם לשניים.

חנה שדמי: לחצי קבוצה הראו לפני כן סרטים אלימים ולחצי קבוצה לא הראו סרטים אלימים.

חנה שדמי: מה שביקשו מהם זה לרשום את הילדים המפריעים.

חנה שדמי: מסתבר שאלה שראו את הסרטים האלימים כמעט לא רשמו ילדים מפריעים.

חנה שדמי: לעומת הילדים שלא ראו סרטים אלימים, הם רשמו יותר ילדים מפריעים.

חנה שדמי: מה שאפשר ללמוד מזה זו הרגישות שמתקהה לצ'פחות בברזיה.

חנה שדמי: זה כבר לא נורא, זה לא אלימות כי מה שאנחנו צופים זה דוגמאות לאלימות רבה הרבה יותר.

חנה שדמי: הסכנה שנתחיל לפתח סובלנות לאלימות רגילה היא אחת הסכנות שאני רואה בחשיפה לסרטים אלימים גם אם הם לא יוצרים שום מהלך.

גדי טאוב: יש בעייה מובנית במחקרים האלה.

חנה שדמי: זה מחקר שפורסם.

חנה שדמי: אני יודעת שכשאני רואה אלימות חריפה ואני רואה לידה אלימות פחות חריפה היא הופכת להיות יותר מוקהית מבחינת הרגישות שלה.

חנה שדמי: אבל אני כן מסכימה בצורה חד משמעית עם מה שגדי אומר על הנושא של איך מטפלים בזה.

רן כהן: אולי בכלל צריך להבדיל בין אלימות גסה לבין פורקן של דחפים כוחניים שיש לילדים.

רן כהן: הלוא כולנו גדלנו בתור ילדים ואנחנו מגדלים ילדים.

רן כהן: נדמה לי שהייתה מערכת שלמה בתוך מערכת החינוך שנתנה לילדים פורקן לדחפים האלימים שלהם על ידי משחקים, סיפורים, על ידי דברים שידעו לפרוק את האנרגיות מבלי להגיע למצב של פוגענות זה בזה.

רן כהן: הרי הבעיה שלנו היא לא שילד יתפרע או יזרוק לסל או יתן בעיטה לכדור בהרבה יותר אלימות.

רן כהן: הבעייה שלנו היא שילד לא יבעט בשכנו ולא יתעלל בו מינית.

רן כהן: זה בעצם העניין שלנו.

רן כהן: אותה אלימות שהיא פוגענית.

רן כהן: זה שילד מוציא אנרגיות זה לא דבר רע.

רן כהן: זה דבר טוב.

רן כהן: בסדר גמור.

חנה שדמי: אין ספק.

חנה שדמי: יש משהו גם בתת מודע שקורה כשאתה רואה אלימות קשה, אז כשאתה נתקל בפועל באלימות רגילה היא מוקהית יותר.

חנה שדמי: החושים שלך מתחילים לסבול יותר את האלימות היומיומית שמתרחשת בבתי הספר.

רן כהן: תודה.

רן כהן: הדוברת הבאה בבקשה.

דניאלה גרדוש: שלום.

דניאלה גרדוש: שמי דניאלה גרדוש.

דניאלה גרדוש: אני מנהלת תוכניות ילדים בערוץ הראשון.

דניאלה גרדוש: אני לא מדברת מהצד האקדמאי.

דניאלה גרדוש: אני מדברת מהצד של עשייה.

דניאלה גרדוש: אני עושה את הדבר הזה עשרים שנה.

דניאלה גרדוש: ישנו דבר מעניין ואני רוצה לתת לכם פרספקטיבה בתוכניות הילדים.

דניאלה גרדוש: היום אין תוכניות ילדים.

דניאלה גרדוש: זה לא נכון שיש תוכניות ילדים ישראליות ואני אומרת את זה כמעט בגורף.

דניאלה גרדוש: אני לא יודעת איך אנשים לא רואים שאין.

דניאלה גרדוש: תשאל היום כל אדם בן שלושים או בן ארבעים על מה הוא גדל.

דניאלה גרדוש: הוא יגיד לך, רגע עם דודלי, שמות של תוכניות מקוריות שדיברו על כאן ועכשיו שניתן היה להזדהות איתן, להעביר ערכים שאנחנו רוצים, ולחדד את המסרים.

דניאלה גרדוש: היום אין דבר כזה.

דניאלה גרדוש: היום תשעים אחוז, אני לא מדברת על רשות השידור, לנו יש שעה וחצי ביום לנושא.

דניאלה גרדוש: אני מדבר על ערוצי הכבלים של ילדים.

דניאלה גרדוש: הם לא מפיקים בצורה רצינית, אני לא יודעת, אולי אין להם מחוייבות.

דניאלה גרדוש: אני מתכוונת לתוכניות מהסוג הקלאסי באיזושהי הסבה להיום, שלא קיימות היום בטלוויזיה.

דניאלה גרדוש: למעט, אני רואה אותן המון בערוץ הופ.

דניאלה גרדוש: זה ערוץ לילדים עד גיל שש.

דניאלה גרדוש: לדעתי יש את הגיל שבין שש ל 12, זה גיל ביניים כזה.

דניאלה גרדוש: אני מכה על חטא לכולם, גם לנו, זה עניין של כסף.

רן כהן: אבל הילדים לא רואים בהכרח תוכניות שמיועדות לילדים.

רן כהן: העניין הוא שהם רואים תוכניות שאינן מיועדות לילדים.

דניאלה גרדוש: העניין הוא שאין אלטרנטיבה מקורית.

דניאלה גרדוש: תשעים אחוזים מהשידורים הם קנויים לצערנו.

דניאלה גרדוש: זה לא עניין של מי שרוצה בזה.

דניאלה גרדוש: רוב השידורים אתה פותח ערוצים שמיועדים לילדים.

דניאלה גרדוש: רובם סרטים קנויים מחוץ לארץ.

דניאלה גרדוש: מה שאני מצירה שאותו גיל של תשע עד 13, שלמעט אנימציות, התוכניות שהם רואים הכי הרבה זה שידורים למבוגרים.

דניאלה גרדוש: הם רואים פריים טיים 2 מגיל תשע הם רואים כוכב נולד.

דניאלה גרדוש: הם כבר לא רואים תוכניות ילדים.

דניאלה גרדוש: אין דבר כפי שהיה פעם תוכנית ילדים.

דניאלה גרדוש: בסגנון הישן.

דניאלה גרדוש: לא אצלנו ולא במקומות אחרים.

דניאלה גרדוש: אני מדברת במסה.

דניאלה גרדוש: פה ושם ודאי שיש.

דניאלה גרדוש: מה שאני אומרת זה שאם היו מושקעים כספים בכל מיני ערוצים, כולל אצלנו, בתוכניות אלטרנטיביות, ישראליות שיכולות קצת לאזן את הצפייה המרובה, הכמותית של המון אנימציות וסדרות מחוץ לארץ ולסירוגין, את הפנייה שלהם מגיל צעיר לתוכניות הערב של המבוגרים.

רן כהן: אבל דניאלה, מה שחשבתי זה שתיקחי את רשות הדיבור כדי לומר לנו, אצלנו ברשות השידור יש כלים כאלה וכאלה שבוחנים את התוכניות, גם בעיניים שרואות מה יקרה אם ילדים יראו את זה בגלל ההורים, באשמת ההורים, בלי פיקוח ההורים.

רן כהן: אבל יש לנו מן מוסד שעוקב אחרי התוכניות ואומר, לא קונים אצלנו שום חומר מחוץ לארץ או ממקור אחר בלי שזה יעבור את העין הבוחנת איך זה משפיע על הילדים.

רן כהן: או שתגידי אנחנו לא חסודים כל כך.

רן כהן: אנחנו קונים מה שמתאים לחברה ושהחברה תשבור את הראש.

דניאלה גרדוש: בנוגע לרשות השידור לפחות בשעות שלנו, זה עובר עין מאד ביקורתית.

דניאלה גרדוש: אין אצלנו שידורים אלימים או שקשורים בסמים או בדברים כאלה.

דניאלה גרדוש: אנחנו לא ערוץ מסחרי ואנחנו לא מחפשים באופן הסטרי רייטינג אלא דברים יותר מאוזנים.

דניאלה גרדוש: הסדרות אצלנו אינן אלימות.

דניאלה גרדוש: אני אישית רוכשת סדרות אנימציה שאינן אלימות.

דניאלה גרדוש: אנחנו מציגים סדרות מסוג אחר.

דניאלה גרדוש: לפחות בשידורים שלי, והיה אם יש שידור שהוא קצת דל בנושאים של גיל מבוגר, יש את המיגבלה שכתוב מגיל שמונה ומעלה למרות שאני לא יודעת עד כמה זה אפקטיבי.

רן כהן: זאת אומרת, משחק טלביזה כמו שפורסם השבוע בעיתון ידיעות אחרונות ואני מציג אותו כאן לפניכם, אצלכם בכלל לא יעלה על הדעת להקרין.

רן כהן: לפי מה שכתוב כאן זה היה בהוט.

דניאלה גרדוש: אצלנו כל דבר שקשור בסקס או בסמים או באלימות, לא יעלה על הדעת ובודאי לא בשעות הצפייה לילדים.

רן כהן: תודה רבה דניאלה.

רן כהן: עוד מישהו מהעדים למצב מעוניין להגיב?

גוסטבו טרייבר: אני גוסטבו טייבר דובר וחבר הנהלת הוט.

גוסטבו טרייבר: לא הייתי נזעק לדבר כבר כעת אלמלא הכתבה שהזכרת.

גוסטבו טרייבר: כתבה לא מחמיאה.

גוסטבו טרייבר: יש מספר עובדות שכולנו יודעים.

גוסטבו טרייבר: החברה הישראלית אלימה יותר, מתירנית יותר וחשופה יותר.

גוסטבו טרייבר: כולם, בני נוער, ילדים מבוגרים חשופים יותר לאלימות.

גוסטבו טרייבר: לאו דוקא בערוץ הילדים.

גוסטבו טרייבר: הטענה המרכזית שלי היא שבערוצי ילדים, בתכנים שמיועדים לילדים, למעט באיזושהי התחלקות שקורית ומייד אסביר אותה, שם ההורים יכולים להיות הרבה יותר שקטים מבחינת התכנים.

גוסטבו טרייבר: גם מבחינת הבקרה שהתכנים האלה עוברים.

גוסטבו טרייבר: הרבה יותר מכפי שהם צויינו על ידי נציגת רשות השידור.

גוסטבו טרייבר: בכל הערוצים ישנן תוכניות רבות, כפי שגדי טאוב אמר, גם עם מוטיבים מוסריים וערכיים מכוונים, וכל עשרות המליונים של שקלים שמושקעים בהפקה מקורית, עוברים גם הם תחת פלזמה של ערכים שגם מתכוונים להיות רלבנטיים וכמובן לא להיות משעממים.

גוסטבו טרייבר: דבר אחד שנירמז על ידי דניאלה מרשות השידור זה שילדים לא רק רואים תוכניות ילדים.

גוסטבו טרייבר: ילדים רואים חדשות ובחדשות קיימת אלימות רבה.

גוסטבו טרייבר: אני נחרד שהילדים שלי רואים חדשות הרבה יותר מאשר כשהם באינטרנט או בתוכניות ילדים.

גוסטבו טרייבר: כי החדשות זו המציאות.

גוסטבו טרייבר: הרבה יותר קשה לי להסביר לילד מה זה כל הערמות של גוויות בצונאמי מאשר שיש פאואר אנג'רס שאנשים יודעים שזו תוכנית דמיונית.

רן כהן: גוסטבו, אתה עכשיו מערבב מין בשאינו מינו.

רן כהן: כשיש אסון כמו הצונאמי שהוא אסון טבע, זה דבר שאוי ואבוי אם הילדים שלנו לא יידעו עליו, כי אז הם יגדלו בעולם תימהוני.

רן כהן: להיפך.

רן כהן: הם צריכים לדעת שיש דבר כזה.

גוסטבו טרייבר: ילדים יודעים להבחין בין תכנים שמשקפים מציאות לבין תכנים בדיוניים.

גוסטבו טרייבר: אני בדעה שבערוצי הילדים שמשודרים בלווין ובכבלים שמרביתם משותפים אבל לא רק, יש הרבה דברים ערכיים מאד.

גוסטבו טרייבר: ואני גם כחבר הנהלה, אך גם כאזרח וכאב לילדים, אני אומר שאנחנו צריכים להיות גאים.

גוסטבו טרייבר: גם ערוצים כמו לוגי.

גוסטבו טרייבר: זה ערוצי מדע לילדים עם תכנים רבים.

גוסטבו טרייבר: שם ניתן לראות רק ערכים.

גוסטבו טרייבר: גם לולי לילדים, וערוץ הופ הורים שמנחה את ההורים להיות הורים טובים וערכיים יותר.

גוסטבו טרייבר: ובערוצים האינטראקטיבים שנותנים לילדים חוויה שהיא הרבה מעבר לבהייה.

גוסטבו טרייבר: ומלבד זאת, קיימת גם אפשרות החסימה לערוצים האלה.

גוסטבו טרייבר: כמו כן יש גם אפשרות בקרה באמצעות הקדימונים.

גוסטבו טרייבר: הקדימונים שאנחנו עושים כדי לחנך את ההורים ליטול אחריות ולחסום דברים שאינם רצויים לילדים האלה, הם הרבה יותר טובים מאשר באמצעי תקשורת אחרים כמו האינטרנט, העיתונים ודברים אחרים.

גוסטבו טרייבר: פה, בכתבה הזו שהבאת, הייתה התחלקות.

רן כהן: לאור ההתחלקות הזו, הסקתם מסקנות לגבי הדרך בה אתם בוחנים את התוכניות, מי בוחן אותן ומי בתוך הבוחנים רואה את העניין הזה בעין של טובת הילדים?

גוסטבו טרייבר: שאלה מצויינת ואני אסביר מדוע.

גוסטבו טרייבר: הוט היא פלטפורמה של שידור.

גוסטבו טרייבר: אנחנו כבעלים אחראים במאה אחוזים על התכנים רק של שני ערוצים, ערוץ הוט 3 וערוץ הסרטים.

גוסטבו טרייבר: כל ייתר עשרות אם לא מאות תכנים, תוכניות, ערוצים, אנחנו לא מתערבים ולא קובעים את התכנים שלהם ויותר מזה, לפי החוק אסור לנו להתערב.

גוסטבו טרייבר: הרעיון הוא לתת למפיקים עצמאיים את חופש העריכה שלהם.

גוסטבו טרייבר: לכך נולד הרעיון הזה.

גוסטבו טרייבר: לפעמים אנחנו מגלים בדיעבד דברים שלא מקובלים כמו המקרה הזה.

רן כהן: מי אחראי על כל שאר התוכניות?

מיה גרסון: סליחה.

מיה גרסון: אני עורכת דין מיה גרסון מהמועצה לשידורי כבלים ולווין.

מיה גרסון: גוסטבו, אתה יודע שאנחנו לא מקבלים את הטענה הזאת.

מיה גרסון: מי שאחראי לשידורים כולם במסגרת מפיקי ערוצים עצמאיים זה חברות הכבלים והלווין.

רן כהן: הוא אמר שהוא אחראי.

רן כהן: הוא טוען טענה מאד ברורה.

רן כהן: הוא אומר שהם אחראים אבל הם לא יכולים להתערב בכל שאר הערוצים חוץ מערוץ שלוש וערוץ הסרטים.

מיה גרסון: הוא יכול לא לשדר.

מיה גרסון: אף אחד לא מחייב אותו.

גוסטבו טרייבר: נכון אני יכול לבחור שלא לשדר, אין לנו חילוקי דעות עם המועצה, אני מציין סיטואציה.

גוסטבו טרייבר: אנחנו עושים הסכמים, במקרה עם ערוץ מרס של משחקים שהוא ערוץ מצויין שמלמד לעשות משחקים ובמסגרת ההסכם הם מתחייבים לשמור על החוקים והכללים.

גוסטבו טרייבר: אבל אם הם מתחלקים עם איזשהו חידון שהם רצו לעשות חינוך מיני, ואז זה מתפרסם במעריב או בידיעות, אז מי שיוצא לא טוב קודם כל זה אני.

גוסטבו טרייבר: והאחריות שלנו היא קודם כל כלפי מליון לקוחותינו.

גוסטבו טרייבר: חוץ מאשר כלפי החוק והמועצה.

גוסטבו טרייבר: ואנחנו, אחרי שראינו שהערוץ לא מגיב באותו רגע, עשינו דבר שאסור לנו לעשות.

גוסטבו טרייבר: אני אישית פעלתי, אמרתי לאנשים הטכניים להוריד את המשחק, אמרו לי שאסור לעשות את זה כי לכאורה זו התערבות בתכנים אבל עשינו את זה בתיאום עם המועצה.

רן כהן: אבל מי כן שידר את המשחק הזה שהופיע בעיתון?

גוסטבו טרייבר: זה ערוץ עצמאי שיש לו הסכם איתנו כמו שיש ערוץ הילדים וערוץ פוקס קידס ובסך הכל התכנים שמשודרים במרבית הערוצים הם תכנים חיוביים.

גוסטבו טרייבר: פה התחלקו, עשו שטות, באותו רגע הגבנו בזה שסילקנו את החידון מהשידורים.

ליאה נתן: אתם לא רואים את זה לפני כן, את מה שעומדים לשדר?

גוסטבו טרייבר: אנחנו לא תמיד יכולים לראות לפני את אלפי השעות, זה לא מצופה מאיתנו וגם אסור לנו להתערב בחופש העריכה.

גוסטבו טרייבר: הייתה התחלקות, פעלנו.

גוסטבו טרייבר: אגב, אין לי ספק שקיימות בכל החברות הרבה יותר התחלקויות שאנחנו לא חשופים להם אלא שפשוט אינן מגיעות לידיעות אחרונות.

גוסטבו טרייבר: דווקא אני הרבה יותר שקט בערוצי הילדים כי שם היכולת שלנו לבקר גדולה הרבה יותר.

גוסטבו טרייבר: בערוץ עשר משודרת סידרה יחסית בפריים טיים ומעשנים שם גראס ואקסטזי, אגב, סידרה מעולה, כולנו חרדים לא פחות.

גוסטבו טרייבר: ילדים רואים את זה וצריך להסביר לילדים מה הם עושים בדיוק.

גוסטבו טרייבר: דווקא בתוכניות הילדים יחסית אני שקט.

גוסטבו טרייבר: אז הייתה פה התחלקות, זה לא בסדר אבל לקחנו אחריות.

גוסטבו טרייבר: הבעייה האמיתית בסביבת השידורים הפוגענית היא מעבר למה שמשודר במסגרת השידורים לילדים כי שם הבקרה ותשומת הלב הם עצומים.

גוסטבו טרייבר: גם הבקרה עלינו מהמועצה היא גדולה, ובצדק, הבעייה היא מחוץ לגדר של מה שמיועד לילדים.

ליאה נתן: שמי ליאה נתן מרציאנו ואני נציגת ההורים ארצית.

ליאה נתן: אני רק רוצה לשאול שאלה באמת רטורית שאני לא ממש מצליחה לקבל תשובה.

ליאה נתן: השאלה היא אם הכתבה הזאת בעיתון על המשחק הפוגעני ששידרתם, אינה בעצם באופן סמוי גם משרתת אתכם, זה לא מן סוג של פירסומת שאתם הייתם דווקא מאד שמחים לעורר את דעת הקהל.

ליאה נתן: זה אמנם לא המוטיב שלכם באופן קבוע, אבל יחד עם זאת אתם מדי פעם רוצים שזה יתחלק לכם כדי להעלות את הרייטינג שלכם.

גוסטבו טרייבר: תרשי לי לא להשאיר את השאלה כרטורית.

גוסטבו טרייבר: הכתבה פוגענית ביותר כלפי הלקוחות.

גוסטבו טרייבר: לנו יש יחסים ארוכי טווח עם הלקוחות, יש לנו מליון לקוחות שאנחנו מצפים מהם שיאמינו לנו כשהם שמים את הילדים שלהם לראות טלוויזיה.

גוסטבו טרייבר: אנחנו לא ניבנה, ואוי לחברה שתיבנה על דברים מהסוג הזה.

גוסטבו טרייבר: אפילו על המכות של טוביה צפיר אני לא רוצה להיבנות.

רן כהן: זאת ההנחה שגם פירסומת שלילית היא פירסומת חיובית כלכלית, וזה נשאר באוויר.

רן כהן: תודה רבה.

רן כהן: בבקשה, מיכל רפאלי.

מיכל רפאלי- כדורי: שמי מיכל רפאלי כדורי, חברת הלווין.

מיכל רפאלי- כדורי: קודם כל, נהניתי מאד לשמוע את דברי ד"ר גדי טאוב.

מיכל רפאלי- כדורי: גם אישית, גם כמנהלת בתחום וגם כאמא אני מאד מסכימה עם דבריו.

מיכל רפאלי- כדורי: אני שנים רבות בתחום הזה, והסתכלתי על רשימת האנשים שהוזמנו לכאן והופתעתי לראות שבחריצות ובעניין הגיעו נציגים של ערוצי הילדים.

מיכל רפאלי- כדורי: לדעתי הדיון הזה מפוקשש במידה מסויימת.

מיכל רפאלי- כדורי: ערוצי הילדים, אנחנו משדרים שישה ערוצים.

מיכל רפאלי- כדורי: חלקם משדרים גם בכבלים, חלקם אנחנו משדרים בערוצים אחרים.

מיכל רפאלי- כדורי: מבחינתי אני לוקחת אחריות על כל מה שמשודר אצלנו.

מיכל רפאלי- כדורי: גם פורמלית וגם לא פורמלית.

מיכל רפאלי- כדורי: האנשים שעובדים בערוצי הילדים הם אנשים טובים בדיוק כמו האנשים שעובדים בפלטפורמות.

מיכל רפאלי- כדורי: הם באו מאותם מקצועות, מה שהם יודעים אנחנו יודעים.

מיכל רפאלי- כדורי: ערוצי הילדים אינם הבעיה שלנו בדיון כאן.

מיכל רפאלי- כדורי: אני אחדד דברים שנאמרו פה.

מיכל רפאלי- כדורי: הילדים היום נחשפים לדברים הרבה יותר אלימים שקשורים בילדים ושאינם קשורים בילדים.

מיכל רפאלי- כדורי: אנחנו חברה אלימה, ילדים נתקלים בשכן שמרים יד על אבא שלהם בגלל חנייה.

מיכל רפאלי- כדורי: הילדים שומעים על תאונות דרכים, יש פה זילות של החיים במדינה הזאת כבר מזמן.

מיכל רפאלי- כדורי: אני לא רוצה לחשוף את דעותי הפוליטיות, שידועות לך כבוד היושב ראש רן כהן.

מיכל רפאלי- כדורי: אני גם באתי לכאן בגלל רן יש לי הרבה כבוד לרן כהן והנושא חשוב לי.

מיכל רפאלי- כדורי: אני חושבת שילדים במדינת ישראל חיים בחברה אלימה.

מיכל רפאלי- כדורי: הדברים שאמרה פה נציגת משרד הרווחה, ילד בן חמש שאומר את הדברים האלה, לא צריך לבדוק איזה טלוויזיה הוא רואה, צריך לבדוק מי ההורים שלו.

מיכל רפאלי- כדורי: ילדים שעברו התעללות מינית ונחשפו לאלימות מינית הם ילדים שעושים את זה בעצמם, זה מצוי במחקרים שאינם קשורים לטלוויזיה.

מיכל רפאלי- כדורי: ילדים רואים חדשות, ילדים רואים מלחמות, ילדים רואים אינתיפדות, ילדים רואים חיילים איתם יש להם זהות, זה לפעמים האחים שלהם שנאלצים לעמוד במעמדים נוראים לצעירים, ואני לא מדברת על מה שקורה עכשיו על האלימות סביב נושא ההיתנתקות שרואים אמהות וילדים ושימוש בילדים.

מיכל רפאלי- כדורי: ערוצי הילדים זה בהחלט גן עדן לעומת מה שרואים בטלוויזיה.

רן כהן: זה באמת זוועה, בוועדה הזאת כבר זעקנו כנגד זה.

מיכל רפאלי- כדורי: ערוצי הילדים כפי שאמרתי, זה גן עדן לעומת המראות בטלוויזיה.

מיכל רפאלי- כדורי: שיישארו כל הילדים כל היום בערוץ הילדים ולא ייצאו משם אף לא לשניה, לא אינטרנט, לא לחדשות, לא יחכו לשום תוכנית בפריים טיים ויעברו לחדשות.

מיכל רפאלי- כדורי: כעקרון אנחנו כחברות פלטפורמות, וידידי ויריבי גוסטבו, אנחנו בעניין הזה באותו מקום, יש אצלנו את כל אמצעי הקידוד וההגנה הנידרשים.

מיכל רפאלי- כדורי: יושבת על ראשנו מועצה מאד מקצועית, מאד קפדנית.

מיכל רפאלי- כדורי: יש חקיקה שעברה בכנסת.

מיכל רפאלי- כדורי: אנחנו מחוייבים כחברה דיגיטלית בעלת אמצעים טכנולוגים רבים להעביר להורים בעיקר את האפשרות לחסום בפני הילדים שידורים.

מיכל רפאלי- כדורי: בעיקרון הם יכולים לחסום גם חדשות.

מיכל רפאלי- כדורי: יש היום קידוד שמאפשר לכל הורה חסימות.

מיכל רפאלי- כדורי: נכון שילדים יודעים לפתוח קוד.

מיכל רפאלי- כדורי: זה לא חוכמה.

מיכל רפאלי- כדורי: הילדים מודעים היטב לטכנולוגיה.

רן כהן: הילדים צריכים ללמד את ההורים כיצד לחסום.

מיכל רפאלי- כדורי: אבל אני עדיין חושבת שלהורים יש תפקיד.

מיכל רפאלי- כדורי: עם כל הכבוד.

מיכל רפאלי- כדורי: כמו שילד לא נכנס לכרטיסי האשראי בגלל שהוא יודע היכן הם נמצאים.

מיכל רפאלי- כדורי: לכן, יש להורים אפשרות להוציא את הכרטיס מהטלוויזיה אם הם רוצים שהילדים יפסיקו לראות.

מיכל רפאלי- כדורי: לקודד, לסגור.

מיכל רפאלי- כדורי: אני כבר לא מדברת על חומרים למבוגרים שילדים לא אמורים לראות.

מיכל רפאלי- כדורי: הורה שאינו אחראי ונותן שילדיו יראו בעשר בלילה חומר מקודד, צריך לבדוק את ההורה לא רק את הילדים ובוודאי שלא אותנו כמשדרים.

מיכל רפאלי- כדורי: השידורים שילדים אינם צריכים לראות לא משודרים בשעות היום.

מיכל רפאלי- כדורי: התוכניות שאינן מיועדות לילדים וכן משודרות בשעות היום, כי בכל זאת טלוויזיה נועדה גם למבוגרים ויש גם מבוגרים שאינם עובדים ורוצים לראות סרטים במשך היום, לכן יש קידוד.

מיכל רפאלי- כדורי: הדברים מפורסמים, ברורים, מאד ידידותיים.

מיכל רפאלי- כדורי: המועצה ביקשה מאיתנו כבר כמה פעמים ועשינו זאת, גם אנחנו וגם הכבלים, לשדר תשדירים שהמועצה הכינה, שמדריכים את ההורים כיצד להשתמש בקידוד וחסימה.

מיכל רפאלי- כדורי: יש להורים היום כלים רבים להתמודד עם הבעיה.

מיכל רפאלי- כדורי: כולנו הורים.

מיכל רפאלי- כדורי: לכל אחד יש את היכולות על ילדיו ואני לא מקנאה בהורים שילדיהם יצאו אחרת ממה שהם רוצים ונחשפו לכל מיני דברים.

מיכל רפאלי- כדורי: אנחנו מנסים בכל השידורים שלנו, גם בערוצים לילדים וגם בערוצים למבוגרים לפעול קודם כל על פי מה שמותר בדין.

רן כהן: איך אתם עושים את זה מיכל, כיצד אתם דואגים שהתוכניות תהיינה כאלה כפי שאת מתארת את המצב.

רן כהן: יש לכם מי שמפקח?

מיכל רפאלי- כדורי: ישנם סוגים שונים של ערוצים.

מיכל רפאלי- כדורי: ערוצי הילדים נעשים על ידי אנשי מקצוע בתחום הילדים.

רן כהן: שאתם סומכים עליהם שהם רגישים לאותם דברים שאנחנו רגישים.

מיכל רפאלי  - כדורי: פעמים רבות יש גם לנו ויכוחים איתם.

מיכל רפאלי  - כדורי: לעיתים יש התחלקויות וישנם מקרים שהם לא בהכרח התחלקות אבל אנחנו חושבים שהם פחות טובים.

מיכל רפאלי  - כדורי: אני לא לגמרי מקבלת את האמירה הגורפת של גוסטבו שאין לנו מה להגיד.

מיכל רפאלי  - כדורי: יש לנו מה להגיד.

מיכל רפאלי  - כדורי: זו מערכת יחסים מסחרית איתם.

מיכל רפאלי  - כדורי: אנחנו קונים מהם ערוצים ויש לנו מה להגיד על המוצר.

מיכל רפאלי  - כדורי: המקרה הזה שהוזכר בעיתון הוא באמת התחלקות ואינני חושבת שהוא מהווה דוגמא מייצגת לשום דבר.

מיכל רפאלי  - כדורי: יש לנו מערכות יחסים מאוזנות עם המפיקים האלה.

מיכל רפאלי  - כדורי: בחרנו את הערוצים שלהם, אנחנו משלמים להם, יש להם אינטרס שנבליט אותם ולנו יש אינטרס שיהיה מוצר טוב.

מיכל רפאלי  - כדורי: בגדול אני אומרת שוב.

מיכל רפאלי  - כדורי: הבעיה היא לא בערוץ הילדים.

מיכל רפאלי  - כדורי: הבעיה היא שילדים היום אוהבים להסתכל על דברים שהם מעבר לערוצים שלהם.

רן כהן: סרטים שאתם קונים ומשדרים.

רן כהן: יש מישהו שרואה אותם גם בעין של אחריות חברתית?

מיכל רפאלי – כדורי: אחריות חברתית זה מונח רחב מידי שאני חושבת שקשה לשים אותו על כתפיהן של חברות מסחריות.

מיכל רפאלי – כדורי: כולנו מחוייבים בתרומה לקהילה אבל להגיד שהמסך שלנו הוא תרומה לקהילה זו אמירה קצת מלאכותית.

רן כהן: אני לא התכוונתי לדבר רחב עד כדי כך.

רן כהן: בקונטקסט של הוועדה הזו.

רן כהן: מיכל רפאלי- כדורי:

רן כהן: בדרך לכאן הייתה לי שיחה ארוכה עם יושב ראש המועצה.

רן כהן: יש איזשהו דיון על סרטים שקנינו במסגרת החוק ששודרו באמריקה ובאירופה והם נמכרים רק באמצעות מפיקים שהם מפיקים מכובדים שקיבלו פרסים בפסטיבלים.

רן כהן: והסרטים הללו הם סרטים לא קלים ואנחנו עורכים אצלנו איזשהו דיון פנימי האם מוכרחים לשדר אותם או לא.

רן כהן: בוודאי שאם היו משודרים או אם ישודרו הם ישודרו בעשר בלילה, בשתים עשרה בלילה בערוצי סרטים ולא בערוצים שילד יכול לטעות ולהגיע לשם כי הוא בעצם חיפש את הסידרה המצויירת שלו.

רן כהן: אנחנו גם שמנו על עצמנו מגבלה והחלטנו לאחרונה שישנם כמה סרטים, שאמנם עומדים בכל הקריטריונים אבל אפשר גם לא לשדר אותם.

רן כהן: את זה את אומרת משום שהתרבות של הפקת הסרטים האלה ברמה הבינלאומית היא יותר אלימה ויותר קיצונית גם בנושאי מין?

מיכל רפאלי- כדורי: יש מגמה בחברות ההפקה בעולם ליצור כל הזמן גרוי יותר גבוה.

מיכל רפאלי- כדורי: זה נכון לכל תחומי החיים.

מיכל רפאלי- כדורי: סף הגרוי כל הזמן עולה וזה אצל כל החברות הטובות והמכובדות, ואני לא מדברת על חברות שעוסקות בפונוגרפיה.

מיכל רפאלי- כדורי: חלקנו חזרו לא מזמן מכנס טלוויזיה בארצות הברית.

מיכל רפאלי- כדורי: אמרו שם חברות ההפקה, תדעו לכם, חומרים נהדרים, הסופרנוס זה כלום ליד זה.

מיכל רפאלי- כדורי: כל הזמן הרף עולה.

מיכל רפאלי- כדורי: אבל אני חושבת שגם רף האלימות בעולם עלה.

מיכל רפאלי- כדורי: זה נע לכל תחומי החיים שלנו.

מיכל רפאלי- כדורי: ואני חושבת שהטלוויזיה היא רק מרכיב אחד בתפריט של ילדים.

מיכל רפאלי- כדורי: האינטרנט הוא תפריט ענק ביומיום שלהם, הוא תופש חלק מאד גדול.

מיכל רפאלי- כדורי: הם רואים את העיתונים.

מיכל רפאלי- כדורי: אני רואה את הילדות שלי.

מיכל רפאלי- כדורי: בבוקר פתוח עיתון ידיעות אחרונות על השולחן כשהן מתארגנות.

מיכל רפאלי- כדורי: הן רואות ותמיד, מה זה הדבר הזה?

מיכל רפאלי- כדורי: בעיתון יש זוועות, גרפיות וכותרות.

מיכל רפאלי- כדורי: ילדים נחשפים לדברים איומים שקורים בעולם.

רן כהן: כל התקשורת היא יותר אלימה.

מיכל רפאלי כדורי: החיים יותר אלימים, העולם יותר אלים וכך החיים שלנו פה בישראל.

מיכל רפאלי כדורי: יכול להיות שבשוויץ הם נראים אחרת.

מיכל רפאלי כדורי: החיים פה בישראל הם מאד אלימים.

מיכל רפאלי כדורי: גם ההורים של הילדים הם הורים לחוצים.

מיכל רפאלי כדורי: החברה יותר לחוצה ואלימה.

מיכל רפאלי כדורי: ילדים נחשפים להתבטאויות של הוריהם וילדים נחשפים לצורת הויכוח של ההורים שלהם עם השכן או ברמזור ומשם גדלים כל מיני ילדים, הרבה מאד מהילדים שאת פוגשת והרבה מאד מהילדים שאת לא פוגשת ומי יודע מי יפגוש אותם.

רן כהן: תודה רבה מיכל.

רן כהן: אני מודה לך.

רן כהן: הייתי מבקש מעורכת הדין מיה גרסון להשלים את הדברים.

מיה גרסון: אני כמעט חותמת על מה שאמרה מיכל ועל מה שאמר גוסטבו לפניה.

מיה גרסון: אנחנו, המועצה לשידורי כבלים ולשידורי לווין, קודם כל גוף ציבורי.

מיה גרסון: אנחנו לא עובדים אצל הכבלים והלווין אנחנו מפקחים עליהם בהתאם להוראות החוק ובהתאם להוראות כללי התקשורת, וחקיקה כידוע הכנסת קובעת.

מיה גרסון: הם צריכים לעמוד במיגבלות רבות.

מיה גרסון: אנחנו אמנם בדרך כלל לא מתערבים להם איזה תכנים הם ישדרו, פרט למקרים החריגים של שידורי פונוגרפיה, הסתה וכן הלאה, אנחנו איננו מתערבים בתכנים.

מיה גרסון: אנחנו רק אומרים להם היכן הם יכולים לשדר מה, בגדול.

מיה גרסון: ישנם קווים מנחים כלליים וזה בעצם מה שהחוק אומר.

מיה גרסון: לגבי ערוצי הילדים, אני בהחלט חותמת על מה שהם אמרו.

מיה גרסון: מי שמתעסק בערוצים האלה הם אנשים מקצועיים שחשוב להם מה ישודר.

רן כהן: בואו נוריד את זה עכשיו מהשולחן.

רן כהן: אני חושב שהדאגה פה היא לא מערוץ הילדים.

רן כהן: ההגדרה הזו היא מאד נכונה.

רן כהן: הדאגה היא דווקא מהחריגה מערוץ הילדים.

מיה גרסון: לגבי פיקוח על ייתר השידורים.

מיה גרסון: יש הוראה כללית בכללי התקשורת שאומרת שהם צריכים להתאים את אופי השידור והתוכן שלו לגיל הצופים, בין אם זה בערוצי הילדים, שהנחנו אותם בצד, אבל גם בערוצי המשפחה וגם בערוצים אחרים שהם ערוצים לכלל הצופים.

מיה גרסון: הסעיף הזה מרחיב ואומר לפני השעה עשר בערב לא ישודרו תכנים שכוללים ביטויים מילוליים חזותיים של אלימות מין או סבל ברמה בוטה.

מיה גרסון: החל מהשעה עשר, יש איזושהי החמרה בסוג התכנים המשודרים.

מיה גרסון: מעבר לזה יש את חוק סימון וסיווג.

רן כהן: עכשיו צריך להודיע להורים להשכיב את הילדים לפני עשר, זה ברור.

רן כהן: אבל זה הגיוני אני חייב לומר.

מיה גרסון: ההנחה היא שגם אם הילדים לא הולכים לישון, ההורים נמצאים בבית והם יכולים להפעיל איזושהי בקרה יותר רצינית לגבי הילדים.

מיה גרסון: אנחנו לא חושבים שהגופים המפקחים במדינה, לא אנחנו, לא הרשות השנייה ולא רשות השידור צריכים להיכנס בנעליים של ההורים.

מיה גרסון: אנחנו לא ההורים, אנחנו רק צריכים לתת להם את הכלים לפקח על מה שילדיהם עושים ובמה ילדיהם צופים במסגרת הטלוויזיה.

מיה גרסון: לגבי חוק סימון וסיווג.

מיה גרסון: חוק סימון וסיווג כבש את כל התכנים המשודרים בטלוויזיה כך שכולם חייבים להיות מסומנים בהתאם לגיל המתאים לצפייה.

מיה גרסון: שר התקשורת רובי ריבלין בזמנו, קבע שלושה מבחני גיל.

מיה גרסון: שמונה, ארבע עשרה ושמונה עשרה.

מיה גרסון: כל מישדר מסומן בגיל המתאים.

רן כהן: מסומן לאורך כל השידור או רק בתחילתו?

מיה גרסון: כשאתה עובר שלט בשידור הדיגיטלי ברגע שאתה פותח אותו אתה רואה כל הזמן לאיזה גיל השידור מתאים.

מיה גרסון: יותר מזה.

מיה גרסון: הכבלים והלווין היום, חלק גדול מאד מכלל הצופים במדינת ישראל צופים באמצעות שידור דיגיטלי.

מיה גרסון: מדינת ישראל היא אחת המדינות שהעניין הזה נכנס בהן בצורה באמת מסיבית.

מיה גרסון: כל צופי הלווין וחלק ניכר מאד מצופי הכבלים הם צופים דיגיטלים.

מיה גרסון: במסגרת השידור הדיגיטלי כל הורה יכול לחסום ערוצים שלמים שאינם מוצאים חן בעיניו או לחסום תוכניות לפי הסיווג של הגיל.

מיה גרסון: בהנחה שיש לי ילדים צעירים מגיל שמונה, אני יכולה לחסום, וכל תוכנית שתסווג כלא מתאימה לצפיית גילאי שמונה ומטה, תחסם אוטומטית ברגע שהם יפתחו את הטלוויזיה והסיווג יהיה כזה.

מיה גרסון: המסך יושחר והם לא יוכלו לצפות בזה.

מיה גרסון: אז נכון שיש את הטענות שילדים יכולים לפצח כל סיווג, אבל אתה יודע, אנחנו מתקדמים עם הזמן ואנחנו מקוים שההורים יהיו מספיק אחראים גם בשביל לעשות את זה.

רן כהן: אתם מקבלים טענות מהורים?

מיה גרסון: ודאי.

מיה גרסון: יש לנו מחלקת תלונות ציבור מאד גדולה ואנחנו טפלים בכל תלונה ותלונה שמגיעה.

מיה גרסון: המועצה קיימה סקר מאד גדול שבחן את הנושא הזה של מודעות ההורים לאפשרויות של הסיווג והקידוד.

מיה גרסון: על קצה המזלג אביא בפניכם את הנתונים שממש הפתיעו אותנו.

מיה גרסון: קודם כל, חמישים אחוזים מהילדים צופים בטלוויזיה בחדרם הפרטי.

רן כהן: כלומר בלי נוכחות הורה.

מיה גרסון: בלי נוכחות הורה.

מיה גרסון: יש להם טלוויזיה בחדרים והם צופים בחדרם הפרטי.

מיה גרסון: על כך המועצה לשידורי כבלים ואף מועצה פה במדינה, איננה יכולה לפקח על הורה שמחליט להכניס טלוויזיה לחדרו של הילד.

מיה גרסון: המסקנה השנייה, מהעיקריות שהגענו אליהן בסקר היא, שחלק ניכר מההורים מודעים לאפשרות לקודד אבל הם לא מבצעים את זה וכשאתה שואל אותם למה התשובות הן לא מספיק מספקות.

רן כהן: מזה חלק ניכר?

מיה גרסון: אין לי כאן את הנתונים המדוייקים אבל חלק גדול מאד מההורים גם אם הם מודעים לאפשרות הקידוד הם לא מפעילים אותה מסיבות כאלה או אחרות.

רן כהן: אולי הם חושבים שהם יודעים לחסום אבל בעצם אינם יודעים.

מיה גרסון: אנחנו כן חושבים שצריך להיות פה איזשהו מהלך כולל ואולי באמת הוועדה הזו תרים את הכפפה ליצור איזשהו קמפיין ליצירת מודעות של הורים לתכנים, לאפשרויות של הקידוד ולכל הנושא הזה של שידורי טלוויזיה.

מיה גרסון: אנחנו כן מתנגדים למסקנה הגורפת הזו שהטלוויזיה גורמת לכל תחלואי החברה הישראלית.

רן כהן: הטלוויזיה היא כנראה חלק מהחברה הישראלית והיא גם שיקוף של החברה.

רן כהן: אני רוצה לבקש מכם שנעשה הפסקה לרגע.

רן כהן: אני רוצה לפנות בכל זאת לתלמידות ולתלמידים מתיכון מטרו ווסט ברעננה.

רן כהן: שמעתם כבר נתח לא מבוטל של הדיון הזה והייתי מאד רוצה לשמוע אם למישהו מכם יש מה לומר לנו בשלב הזה כי אנחנו מאד רוצים מתוך חרדה, להגיע לאיזושהי מסקנה לאן אפשר לפנות ומה לעשות בכדי להוריד מדרך גידולם של הילדים את רמת הפוגענות גם של הטלוויזיה וגם של האינטרנט.

רן כהן: יש לכם מה לומר לנו, מישהו עם אומץ לב.

רן כהן: אני מאד אודה לכם אפילו אם זה משהו מאד חלקי, אל תתביישו.

תמרה קרז'נר: שמי תמרה ואני ממועצת התלמידים הארצית.

תמרה קרז'נר: אם כבר פנית אל התלמידים ולנוער אז אני רוצה להגיב.

תמרה קרז'נר: אין כל כך בעייה עם שידורי ילדים כיוון שלהורים ניתנים הכלים על מנת לחסום.

תמרה קרז'נר: הבעיה היא לא התוכניות אלא למשל הפירסומות או אמ טי וי, שידורי וידאו.

תמרה קרז'נר: תכנים שיורדים לרמה המשותפת הנמוכה ביותר בכל ערוץ בכל מקום בלי שהם יהיו תוכנית שמוגדרת כאלימה או כמינית או כפונוגרפית.

תמרה קרז'נר: עם זאת עדיין יש שם את התכנים הנמוכים האלה.

תמרה קרז'נר: התפישה שזה בא דווקא לנוער.

תמרה קרז'נר: המכנה הנמוך המשותף הזה, הוא הנוער.

תמרה קרז'נר: למשל הפירסומת הזו של פוקס שמופיעה בכל כלי התקשורת.

תמרה קרז'נר: אישית אני חושבת שילדים צעירים לא מגיע להם והם לא צריכים לקבל פירסומת כזאת שמכוונת לפונוגרפיה.

תמרה קרז'נר: יש הבדל בין ילד בין שמונה לבין ילד בן 13.

תמרה קרז'נר: כמו גם באינטרנט גם בטלוויזיה בני נוער מסוגלים להפעיל שיפוט.

תמרה קרז'נר: אי אפשר לחסום תכנים אלימים.

תמרה קרז'נר: אנחנו רואים אותם גם בחדשות, בכל מקום.

תמרה קרז'נר: אנחנו חברה אלימה אין מנוס מזה, ברגע שמצנזרים את זה לחלוטין מתוכניות ילדים אנחנו יכולים להרגיש בצביעות, גם כילדים גם בתור בני נוער.

תמרה קרז'נר: אנחנו לא נראה את התוכנית המזונצרת, פשוט מאד.

רן כהן: אני רוצה לקלוט ממך את הדבר המהותי.

רן כהן: בעצם אני שואל את עצמי כשאני שומע אותך, אולי בכלל אנחנו סתם חרדים לשווא.

רן כהן: בעצם אין צעקה ואין טעם בצעקה כי בסך הכל החיים מתנהלים כפי שהם מתנהלים, הילדים רואים את מה שאנחנו רואים וזה בעצם החיים.

תמרה קרז'נר: להורים יש את הזכות לבקר את הילדים.

רן כהן: אולי צריך להתחיל לרחם על המבוגרים, אני לא יודע, אבל זה באמת סיפור אחר.

רן כהן: אוקי בבקשה.

מיטל דמארי: אני עורכת הדין מיטל דמארי מהרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו.

מיטל דמארי: הרשות השנייה רואה חשיבות עליונה לשמור ולהגן על הילדים מפני תכנים פוגעניים, תכנים שמופיעים גם בתוכניות וגם בפירסומות.

מיטל דמארי: לאור זאת קבענו בכללי התוכניות מספר הגבלות וגם קבענו כללי אתיקה של פירסומות.

מיטל דמארי: לעניין פירסומות, על קצה המזלג אומר לכם שתוכניות שהן בעלות תכנים שהם למבוגרים אסור לשדר אותן לפני השעה עשר, ותוכניות בעלות תכנים למבוגרים בלבד לפני השעה שתים עשרה בלילה.

מיטל דמארי: יחד עם זאת למנכ"ל הרשות השנייה יש סמכות לשקול, כאשר הוא מקבל תוכנית, מקבל איזשהו מידע על תוכנית שאמורה לעלות, ולהפעיל את שיקול דעתו לזוז מהשעה עשר, כלומר גם ב 11 בלילה הוא יכול למנוע את השידור.

מיטל דמארי: אתן לכם דוגמא.

מיטל דמארי: אם ב 11 בלילה יושבת משפחה וצופה בתוכנית של יאיר לפיד, שזו תוכנית שהיא לכל המשפחה, ועולה מקבץ פירסומות ובמקבץ הפירסומות יש רמיזה מינית, יש באפשרותו של מנכ"ל הרשות השניה לבוא ולבקש שאותה פירסומת לא תועלה במקבץ הפירסומות שמשודר בשעה זו.

רן כהן: אבל הוא יודע על כך מראש?

מיטל דמארי: לעניין של פירסמות של ילדים, הזכיינים מחוייבים להעביר את זה לאישור מוקדם אצל הרשות השנייה.

רן כהן: מה זה פירסומות של ילדים?

מיטל דמארי: פירסומות של ילדים זה מוצר שמיועד לילדים.

מיטל דמארי: הזכיינים מחוייבים לבוא ולקבל את האישור המוקדם, אנחנו רואים את זה עוד ברמת התסריט ואנחנו פשוט נותנים איזשהו אישור, כן או לא.

רן כהן: אבל נדמה לי שזה לא מה שתמרה העלתה.

רן כהן: החרדה היא לא מפני פירסומות המיועדות לילדים אלא פירסומות בכלל.

מיטל דמארי: גם לפירסומות למבוגרים, והפירסומת שהיא טענה של פוקס, שהיא פירסומת לבני נוער או מעבר לבני נוער, זו פירסומת שעברה פיקוח של הרשות ובעקבות הפיקוח שלנו היא צונזרה.

מיטל דמארי: הפירסומת עברה שינויים.

מיטל דמארי: קטעים ממנה הושמטו.

מיטל דמארי: יש לנו מערך פיקוח מאד רחב בעניין ואנחנו דואגים גם לכך שלא יעלו פירסומות למוצרי אלכוהול, לגפרורים, כל מיני מוצרים שיש בהם סכנה לילדים.

מיטל דמארי: יש לנו רשימה מאד מפורטת ואנחנו מקפידים על כך.

מיטל דמארי: אני רוצה לציין שבספר המיכרז שפירסמנו לערוץ 2, בזמן הקרוב יהיו מיושמים כללים חדשים בהם עשינו קורלציה בין תקנות סיווג וסימון לבין שעה והשיבוץ של אותם תכנים.

מיטל דמארי: כלומר, תוכניות שהם לילדים מגיל 14 ומטה, לא ניתן לשדר אותן לפני השעה עשר בלילה.

מיטל דמארי: תוכניות שהם לבני 18 ומטה, לא ניתן לשדר אותן לפני השעה 12 בלילה.

מיטל דמארי: שוב עדיין נשמור על גמישות ויהיה למנכ"ל הערוץ השני סמכות לבוא ולהתאים את השעות בהתאם לתוכנית ספציפית כזו או אחרת.

מיטל דמארי: אני רוצה לתת לכם דוגמא.

מיטל דמארי: התוכנית אקזיט ואקזיט סיטי שודרה בערוץ 10.

מיטל דמארי: בעקבות פיקוח של מועצת הרשות השנייה, התוכנית אקזיט סיטי הורדה מייד מהאוויר.

מיטל דמארי: הייתה שם איזושהי תוכנית שקראו לה שוק הבשר.

מיטל דמארי: אנחנו פשוט ראינו בזה פגיעה והתוכנית הורדה מיידית.

מיטל דמארי: לגבי התוכנית אקזיט פעלנו ונתנו שורה של הנחיות.

מיטל דמארי: קודם כל הקונספט של התוכנית שונה לחלוטין.

מיטל דמארי: המנחים עברו סדנא.

מיטל דמארי: הוחלט שהתוכנית לא תשודר בשידור חי על מנת לעשות איזשהו פיקוח, למנוע מצבים שבשידור חי לא ניתן למנוע אותם.

מיטל דמארי: יחד עם זאת מנכ"ל הערוץ היה מחוייב לבדוק כל תוכנית ולוודא שאין בה תכנים העלולים לפגוע בבני נוער ובילדים בפרט.

מיטל דמארי: יש לנו מדריך אתיקה שעוסק בתכנים, בתוכניות עצמן, שבא ומבקש הקפדה יתרה בכל הנושא שקשור בילדים.

מיטל דמארי: בנוסף אנחנו ממש בימים אלה בעיצומו של הוצאת מדריך האתיקה לפירסומות שם יש פרק שלם לעניין של קטינים.

מיטל דמארי: קטינים גם כצרכני תקשורת שרואים את הפירסומות.

רן כהן: מי היום הגורם המפקח ברמה הכוללת על הפירסומות?

רן כהן: אתם?

מיטל דמארי: מי שמפקח זו הרשות השנייה.

מיטל דמארי: מרבית הפירסומות עולות לאוויר ואנחנו פשוט מפקחים עליהם בדיעבד, זה לפי החקיקה.

מיטל דמארי: אבל ברגע שאנחנו רואים פרסומת בעייתית, אנחנו ישר בודקים, פותחים בהליך הפרות ובמקרים מסויימים אנחנו גם מורידים אותה לאלתר.

מיטל דמארי: פוקס זה איזושהי דוגמא מבין כמה פירסומות שפעלנו כך.

מיטל דמארי: אני רק רוצה לומר שישנה כרגע הצעת חוק שבאה ומבקשת שהעיתונים יפרסמו גם את הסיווג של התוכניות בלוח השידורים, כמובן שהרשות השנייה תומכת בעמדה זו.

מיטל דמארי: בכוונת הרשות להציג בפני שרת התקשורת טבלת סיווג חדשה.

מיטל דמארי: היות שביומיום נתקלנו במספר בעיות.

מיטל דמארי: היום למשל, לפי הטבלה ישנה אפשרות שילדים בני תשע יוכלו לצפות בתכנים שיש בהם פעילות מינית, ואנחנו רוצים למנוע את זה.

מיטל דמארי: יש לנו חוקים שיכולים למנוע את זה.

מיטל דמארי: יש רצון שהטיפול יעבור בתקנות סיווג וסימון וכך הוא יחול על כל הערוצים.

רן כהן: מי אמור להוציא את התקנות האלו?

מיטל דמארי: שרת התקשורת.

מיטל דמארי: לכן אנחנו מתכוונים להציג בפניה תיקון לאותה טבלה.

מיטל דמארי: הצעת חוק נוספת שנמצא בפתח וכבר עברה קריאה ראשונה כמדומני, הצעה טרומית, היא הצעה של חבר הכנסת רוני בראון שבה הוא מבקש שהסיווג והסימון יהיה גם בעיתונים.

מיטל דמארי: הרשות השנייה עלתה בקמפיין מאד מסיבי בעניין של הדרכה להורים שמעכשיו אנחנו הולכים לסווג את התוכניות, שההורים יהיו מודעים לכך מכיוון שזה היה חידוש, על מנת שההורים יוכלו ליישם את הפיקוח על הצפייה של הילדים.

רן כהן: תודה רבה מיטל.

רן כהן: הדובר הבא בבקשה.

אודי שפירא: שלום.

אודי שפירא: שמי אודי שפירא ואני מנהל את ערוץ הילדים ניקולודיון.

אודי שפירא: אני רוצה לדבר דווקא בגלל שקודם שיחררו אותנו מאחריות אמרו שערוצי הילדים הם המקום הבטוח, ואני בעשור האחרון נעתי מערוץ הילדים דרך הערוצים האינטראקטיביים של הוט עד שהגעתי לערוץ הילדים ניקולודיון, אני חושב שמדברים על המחקרים שנעשים היום, על השפעת התוכניות על אלימות וילדים, חלק גדול מאותם מחקרים וגם מהתהליכים האלה הם יחסית ותיקים שלא מביאים בחשבון את השינויים הטכנולוגיים.

אודי שפירא: אני נמצא בגיל הביניים, אתמול הייתי צרכן טלוויזיה וצרכן טלוויזיה לילדים, והיום אני מייצר אותה והתחושה שלי שהיום אנחנו נמצאים באיזשהו תהליך, שפעם אולי היה במסגרת עיתוני הילדים וזה עצם הקרב להשאיר את הילדים אצלנו.

אודי שפירא: הקרב הוא להשאיר את הילדים בטלוויזיה.

אודי שפירא: אני לא יודע עד כמה אתם מודעים, לצורך העניין, האחיין שלי בן השלוש כבר משחק במחשב.

אודי שפירא: הוא בן שלוש וחצי ועכשיו הוא משחק יחד עם ההורים, כבר חושפים בפניו את הנושא הזה.

רן כהן: השאלה אודי, אם הקרב היום בין הערוצים השונים הוא לא הקרב על הילדים והצפייה שלהם?

אודי שפירא: אני חושב שהערוצים מפלחים את עצמם, למעט ערוץ הילדים באמת, שהוא מעין ערוץ 2 של הילדים, ערוצי הילדים מפלחים את עצמם לאיזשהו קהל מסויים, מייצרים את התוכניות ואז אומרים, אנחנו מחפשים את הבנים בני השבע עד שמונה, בגלל שיש כזאת כמות, זה מצב של ערוצי נישה.

אודי שפירא: אבל הנקודה היא שבאמצעות הסקרים שאנחנו עושים אנחנו באמת מנסים לגלות למי מתאים מה.

אודי שפירא: הרי השאלה הגדולה היא מה הילדים רוצים.

אודי שפירא: כי אתה מנסה לספק את מה שהם רוצים באיזושהי תצורה.

אודי שפירא: אנחנו רואים שיותר ויותר, בשעה שעדיין מיתדיינים על סיווגים ודברים כאלה, הילדים נמצאים באינטרנט ונמצאים במשחקי המחשב שאין עליהם שום פיקוח.

אודי שפירא: הם יכולים להיות אלימים, איומים בהשוואה אלינו.

אודי שפירא: אני יודע מתוך עשייה שכיום התכנים בטלוויזיה הם כמעט מקום מיפלט, והמיגבלות עלינו והמיגבלות העצמיות שלנו הן לפעמים מוסרניות.

אודי שפירא: אני עכשיו חלק מערוץ בינלאומי של חברה שרואה תהליך עולמי בהסרת האלימות מתכני תוכניות הילדים.

אודי שפירא: התחושה שלי היא שכשהולכים לתהליכים צריך להבין כבר עכשיו היכן יהיו פני הדברים בעוד חמש, שש שנים כשמשחקי המחשב יתקדמו, כשהאינטרנט ימשיך להתפרס, כשמהירות הגישה תיגדל וניתן יהיה להעביר תכנים לילדים בייתר מהירות ויעילות, וילדים כבר מגיל שלוש, ארבע יהיו חשופים לכל הדברים האלה כשהטלוויזיה היא רק אחד מהדברים האלה, לא הדבר המרכזי, ואחד הדברים שיותר קל לפקח עליהם.

אודי שפירא: לכן, אם מדברים על זכויות הילד צריך להסיט את הדיון מהטלוויזיה למדיות נוספות.

אודי שפירא: החל מאתרים ניאו נאצים באינטרנט שנכנסים לך באופן תמים דרך מסרים סמויים בתוך משחקים אפילו מסחריים,ואתרים קיצוניים נוספים.

רן כהן: יכול להיות גדי, שאודי צודק ומה שצריך זה אולי לא להתמקד בטלוויזיה, למרות שהיא הרבה יותר רחבה ופופולרית, וללכת באמת לערוצים אחרים שמסכנים את הילדים.

רן כהן: טלוויזיה למשל הילד רואה, אבל לאחר שהוא מכבה אותה הוא הולך למיטה.

רן כהן: הבעיה של כלי תקשורת אחרים, כמו האינטרנט למשל, זה שזה כבר כלי בו אפשר לקשור קשר חיצוני עם הילדים, לא רק פדופילים אלא גם סוטים אחרים.

רן כהן: יש פה אולי בעיה שצריך לדון בה דיון נפרד.

רן כהן: אני חושב לעצמי תוך כדי הדיון הזה שאולי העירוב כאן

רן כהן: היום הוא לא עירוב נכון וראוי.

רן כהן: מה אתה אומר גדי?

גדי טאוב: אני מציע בכלל להיזהר מההנחה שהמדיה קובעת את המציאות.

גדי טאוב: תזמינו אנשים מהחוג שלנו, החוג לתקשורת, והם ייטו לומר לכם שהמדיה קובעת את המציאות.

גדי טאוב: תזמינו אנשי טלוויזיה, הם גם מאמינים בזה וגם הפירסומאים.

גדי טאוב: אבל האמת היא שהטלוויזיה בכל ערוציה היא פחות פונוגרפית מהמציאות.

גדי טאוב: ההיסטריה שהאלימות באה משם אינה מוצדקת.

גדי טאוב: הערוצים הפונוגרפים שמרשים לשדר תחת קידוד הם מפגרים בהרבה אחרי ילדים בני 17.

גדי טאוב: את האינטרנט צריך לשים בצד והגישה לפונוגרפיה קשה צריכה להימנע מילדים חד משמעית.

גדי טאוב: אבל ההנחה שהטלוויזיה מעצבת את המציאות זו הנחה שאין לה שחר.

גדי טאוב: מחקרים מהסוג הזה שמראים שתוכניות אלימות מפחיתות רגישות הם נכונים אבל מטעים.

גדי טאוב: מפני שכל ריגוש מפחית רגישות ובלמים כלפי אלימות.

גדי טאוב: תושיב את הצופים לפני אופני כושר, יקרה להם בדיוק אותו הדבר.

גדי טאוב: רמת האדרנלין בדם מפחיתה את הרגישות.

גדי טאוב: זה לא נזק לטווח ארוך.

גדי טאוב: זה דבר פיזיולוגי שקורה באופן מיידי.

גדי טאוב: החשש שלי שהפיתוי לחשוב שהאלימות מגיעה מהטלוויזיה מוליד מצב בו הטלוויזיה תהפוך כמו בארצות הברית למכחישת המציאות.

רן כהן: אני חושב שהדעה שלך מאד מעניינת, אני אפילו די נוטה להטמיע אותה.

רן כהן: נדמה לי שבכל זאת הכל עניין של מידה.

רן כהן: וגם אתה היית מסכים איתי שאם הטלוויזיה הייתה יותר קיצונית, מבחינת השימוש באלימות ובגרויים ארוטים, בכל התוכניות ולאורך כל היום, גם אתה היית אומר, רגע, יש פה בכל זאת מצב של אנרכיה שיכול להשפיע לרעה.

רן כהן: כלומר, אם האלימות בטלוויזיה תהיה יותר גרועה מאשר האלימות בחיים אז היא תשפיע לרעה.

רן כהן: אתה טוען רק שהאלימות בחיים יותר גדולה מהאלימות בטלוויזיה, מה שיכול להיות נכון.

גדי טאוב: חלק כן וחלק לא.

גדי טאוב: רמבו זה יותר אלים ממה שאדם מתנהג במציאות אבל הילד שהרביצו לו בבוקר בכיתה, בלילה חולם שהוא רמבו והוא מחזיר לילד החזק, וזה לא אומר שמכאן הוא לומד לחקות את זה במציאות.

גדי טאוב: להיפך.

גדי טאוב: מחר בבוקר הוא בא לכיתה קצת יותר רגוע.

גדי טאוב: זה שהוא רואה סופרמן לא מלמד אותו לקפוץ מהחלון ולנסות לעוף.

גדי טאוב: לא צריך להיות תמימים בקשר לדבר הזה.

גדי טאוב: והסכנה שהטלוויזיה תהפוך למקום בו מכחישים לגמרי את הדברים האלה, היא גם דבר שצריך לשקול אותו.

גדי טאוב: בארצות הברית למשל, לא מראים עוני בטלוויזיה כי צריך לחנך אנשים שיעבדו, אז לא מראים מובטלים.

גדי טאוב: צריך לחנך אנשים שיהיו עשירים.

גדי טאוב: זו התוצאה הסופית המקווה.

גדי טאוב: לכן רגולציה היא דבר הכרחי בעיני.

גדי טאוב: המצב כיום מבחינת הפיקוח על פונוגרפיה הוא מצויין.

גדי טאוב: מבחינת הפיקוח על אלימות הוא חמור מדי כשזה נוגע לילדים בעיני, כי אם לא מרשים להם לראות תום וג'רי אז מגבירים את האלימות, לא מפחיתים אותה.

גדי טאוב: הרגולציה צריכה להתרכז בכך שיתנו איכות.

גדי טאוב: מפני שאם יש בעיה עם טלוויזיה בכלל ועם טלוויזיה מסחרית בפרט זה שמטמטמים את הילדים.

גדי טאוב: זה הקושי הגדול שלה.

רן כהן: לא ציפתם לשמוע דיעה כזו כאן אבל עובדה, הדיעה היא מעניינת ורצינית ולכן בצדק רחל ביקשה מד"ר גדי טאוב לבוא.

רן כהן: בבקשה.

חנה שדמי: אני רוצה לומר גם מה אנחנו עושים עם זה.

חנה שדמי: כלומר, יש לנו פעילות שאנו עושים לגבי הנושא הזה, חלק מכך נולד גם בוועדה הזאת אז אני רוצה להציג את זה.

חנה שדמי: קודם כל רק לעדכן אתכם שאחוזי הצפייה של ילדים בטלוויזיה בארץ הוא הגדול ביותר בעולם.

חנה שדמי: במחקרו של יוסי הראל ב 56 מדינות, ילדים ישראלים צופים בטלוויזיה בממוצע של כשלוש שעות ביום וזהו מספר השעות הרב ביותר בהשוואה למדינות אחרות.

חנה שדמי: הגישה שאנחנו נקטנו, אני מייצגת את השירות הפסיכולוגי ייעוצי שהתוכנית הבסיסית שלו נקראת כישורי חיים, הגישה שנקטנו בה היא גישה של לעצור את זה, לא לאפשר לראות, זה בלתי אפשרי.

חנה שדמי: זו לא המציאות והמציאות שנשארה היא ללמוד להיות יותר מושכל בשימוש במדיה הזאת.

חנה שדמי: הגיליון האחרון שהוצאנו נקרא השתקפויות, החיים בראי המדיה והמדיה בראי החיים.

חנה שדמי: ואין פה גישה של להגיד לא, אין גישה של להטיף זה לא בסדר.

חנה שדמי: אלא הגישה בגיליון הזה היא שאם אתה יכול לפתח את האנטי וירוס אצלך, זה מה שאתה צריך לעשות.

חנה שדמי: להבדיל בין וירטואלי למציאות.

חנה שדמי: אנחנו נותנים שם כמה כישורים ואנחנו אומרים, קח את המורדים ותיבדוק את המורדים לאור הסיטואציה הזאת.

חנה שדמי: זה מה שעשינו בגיליון הזה מפני שנושא ההורים עלה בוועדה הזאת בעיקר על כך שההורים לא מודעים לעניין של האינטרנט.

חנה שדמי: לכן בגיליון זה יש תקליטור עם הצעות לאספות הורים ותלמידים וגם איזושהי מצגת שמראה להורים אתרים שונים שילדים מגיעים אליהם, לא האתרים היפים, אבל יחד עם זאת גם להציג שהאיטרנט הוא דבר טוב.

חנה שדמי: לעשות את זה מתוך איזון ולהעלות כמה דילמות שיכולות לצוץ.

חנה שדמי: למשל, פעם היינו אומרים לילדים, אל תלך ליער כי יש שם זאב.

חנה שדמי: אבל הזאב היום הוא בתוך הבית, ולא צריך לצאת החוצה כדי שיגיע הזאב.

חנה שדמי: או, האם החדר של הילד יכול להישאר נעול או שהורים יכולים כן להיכנס ולהתעניין מה קורה.

חנה שדמי: כל הדילמות האלה הן דילמות שעולות כאן להצעות לדיון בכיתות.

חנה שדמי: דבר נוסף, אומרים שחינוך ילדים יש פה עניין של מודלים.

חנה שדמי: בסוגייה הזו הבעיה של המודלים היא בעיה מאד בעייתית כי ההורים מרשים לעצמם דברים שהם לא רוצים להרשות לילדים, זה אולי נכון מבחינת גילאים שונים אבל בכל זאת אין פה תהליך של מודלים.

חנה שדמי: גם על זה אנחנו מדברים.

חנה שדמי: על הצורך, להבין את הצורך של ילדים ללכת דווקא לערוצים אחרים וגם לדעת כיצד לדבר עם הילדים על כל הדברים הללו.

לאה נתן מרציאנו: אינני בטוחה שכשהורה אני מייצגת בדעה אישית שלי את כלל ההורים, בכך שאני לוקחת את רוב האחריות על ההורים.

לאה נתן מרציאנו: אני יכולה להגיד לך גדי משהו אישי.

לאה נתן מרציאנו: מה שעליך כילד, אלימות לא מפחידה אותך כי צמחת גם עם האלימות, זה לא אומר שזה לא משפיע על ילדים אחרים.

לאה נתן מרציאנו: אתה רואה כדגם את עצמך.

לאה נתן מרציאנו: אני ראיתי אלימות וזה לא השפיע עלי, אז אין שום סיבה לחשוש שמישהו אחר רואה אלימות זה ישפיע עליו.

לאה נתן מרציאנו: אז אני פשוט אומרת שיש ילדים שצפייה באלימות כן משפיעה עליהם.

רן כהן: מה שהעלית זו סוגייה באמת מאד מורכבת כי בעצם על פי איזה מודל של ילד קובעים את הנורמה?

רן כהן: על הילד החלש ביותר אז יוצרים בעיה לגבי החסונים יותר.

רן כהן: אם לא עושים על פי החלש ביותר אז פוגעים בו.

רן כהן: יש פה בעיה.

לאה נתן- מרציאנו: נכון.

לאה נתן- מרציאנו: אך מכיוון שגדי העביר כאן איזשהו מסר שאלימות דרך הטלוויזיה זה לא הדבר אז אני אומרת שיש ילדים שבשבילם זה כן הדבר.

לאה נתן- מרציאנו: בכל זאת מה שאני רוצה לומר לסיכום כהורה, ושוב, אולי זה לא מייצג את כל ההורים זה שהאחריות כל כולה היא על ההורים.

לאה נתן- מרציאנו: כמו שלא תיראה ילד שלוקח כרטיס ויזה, אם אותה אמא הייתה רוצה לקדקד שהילד שלה לא יראה, אז הוא לא היה רואה.

לאה נתן- מרציאנו: ולכן האחריות היא במאת האחוזים על ההורים.

לאה נתן- מרציאנו: מה כן צריך לדאוג?

לאה נתן- מרציאנו: זה שלא יהיה ריק.

לאה נתן- מרציאנו: זאת אומרת שלא יווצר מצב שהילד יצטרך ללכת לאינטרנט ולראות את אותו ערוץ לא נכון.

לאה נתן- מרציאנו: צריך לבוא מהמקום החיובי לבנות את התוכנית החיובית בתא המשפחתי, ולכן האחריות היא על ההורים והאחריות על המסחר היא הכנסת.

רן כהן: תודה רבה.

רן כהן: בבקשה.

מרים פבר: אני מסכימה עם חלק מהדברים שאתה אומר, גדי, אני לא יודעת אם הניתוח הפסיכולוגי של סיפורי האחרים גרים רלבנטי בדיוק היום.

מרים פבר: רק כהדגמה, רמבו הוא לא הסרט הפוגע אלא תוכניות שיש בהן זילזול וניצול והשפלה, הן הרבה יותר פוגעניות מאשר רמבו.

מרים פבר: לכן צריך לנתח וזה דיון בפני עצמו, איזה תוכניות הן פוגעניות ואיזה לא.

מרים פבר: אני מברכת על כל פעולה של כל השירותים, שירותי הלווין והיס לקחת יותר אחריות, אבל צריך להביא בחשבון שגם אם שמים את המספר המחוק עד איזה גיל, לא כל ההורים מסוגלים לשלוט בילדים שלא יראו.

מרים פבר: כלומר זה עובד מתוך הנחה שהורים באמת יכולים לומר לילדים שלהם עד כאן.

מרים פבר: אנחנו יודעים שזה לא כך.

מרים פבר: לא תמיד ההורים משכיבים לישון את הילדים עד עשר.

מרים פבר: לפעמים ילדים משכיבים את ההורים לישון בעשר ואחר כך הם נשארים ליד הטלוויזיה.

מרים פבר: באתי סקפטית כי אי אפשר להחזיר את הגלגל אחורה.

מרים פבר: כל אחריות שלוקחים היא טובה.

מרים פבר: אני חושבת באותו כיוון שחנה שדמי הלכה.

מרים פבר: כמו שאנחנו מנסים לחנך את ההורים והילדים לקחת אחריות, להסתכל על עצמם, לקבוע מותר ואסור, אני קוראת לכל שירותי הלווין והיס לעשות דברים פוזיטיבים, לא רק למחוק אלא לעשות תוכניות פוזיטיביות בכיוון הזה מפני שגם אם הטלוויזיה לא קובעת את המציאות היא משפיעה מאד עליה ואת ההשפעה הזאת הייתי רוצה שתנצלו.

רן כהן: תודה רבה מרים, מה שמך בבקשה?

יסמין דוד: שמי יסמין ואני מייצגת את ערוץ פוקס קידס.

יסמין דוד: בהמשך למה שאודי מערוץ ניקולודיון אמר, גם אני דור ביניים, אפילו יותר צעירה ממנו בגיל, וגם אני התחלתי ברגע עם דודלי, וכשהגעתי לחטיבת הביניים בתיכון זה כבר היה פאואר אנג'רס ודומיהם.

יסמין דוד: לי יש הרגשה, בגלל שיש לי את שתי הפרספקטיבות האלה שנוצרה איזושהי היסטריה מסויימת בקרב ההורים, הדור היותר מבוגר, שהיא לא הכרחית.

יסמין דוד: יש איזשהו חוסר הבנה.

יסמין דוד: רואים טיפה יותר נינג'ות או קרטה או יותר אומנויות לחימה, מה שלא היה קיים בכלל בטלוויזיה החינוכית ולכן זה נראה כמו אלימות.

יסמין דוד: הפואואר אנג'רס, שהיא סידרה שהוזכרה כאן היא בכלל סידרה מצחיקה.

יסמין דוד: יש לה ערכים.

יסמין דוד: יש גם נינג'ות באמצע אבל בהחלט יש בה ערכים.

יסמין דוד: לגבי המורדים, שזו סידרה שהוזכרה כאן חמש פעמים ולכן אני מרגישה צורך עז להתייחס אליה, אמנם היא לא שודרה בתקופה שהייתי בערוץ אבל חשוב לי מאד להדגיש שהיה פיקוח עליה.

יסמין דוד: מנהלת התוכניות שלנו ראתה כל פרק ופרק.

יסמין דוד: אנחנו יכולים לא להראות בכלל סמים וסקס בקרב ילדים, למרות שהמורדים היו כבר בגילאי תיכון וזה משהו שקיים, אפשר לא להראות את זה בכלל ולא להתייחס לזה ואפשר כן להראות את זה, כשהנקודה שלנו היא התנגדות לכל התופעות האלו.

יסמין דוד: אנחנו מראים את זה לא כדי לעודד תופעות אלא כדי להתנגד להן.

יסמין דוד: אפשר להתעלם ולטמון את הראש בחול ולא להראות בכלל תופעות שקיימות או שאפשר להראות במידה ולהתנגד.

רוני דיין: שמי רוני דיין ואני ממשרד החינוך.

רוני דיין: אני לא רוצה להוסיף על הדברים, אני אחראי על הצד של האינטרנט בתוך המערכת.

רוני דיין: יש לי הערה קטנה לדיון הזה.

רוני דיין: צריך מאד להיזהר מלהסיט את כל האסונות לכיוון האינטרנט.

רוני דיין: זה לא בדיוק כך.

רוני דיין: אנחנו עושים מספיק פעולות עם עמותות בארץ ועם גופים שונים כדי לחנך הורים ותלמידים.

רוני דיין: אנחנו יוזמים הרבה פעולות מניעה עם תלמידים כולל יום אינטרנט פתוח בכל הארץ.

רוני דיין: באינטרנט יש הרבה דברים טובים ואי אפשר להסיט את כל כובד המשקל של הבעיות לכיוון האינטרנט.

מיטל דמארי: אני רק רוצה לסיים את הנקודה של המורדים.

מיטל דמארי: כאשר העונה השנייה של המורדים עלתה לשידור בערוץ עשר, מה שהרשות עשתה ביחד עם הזכיין עצמו היה שאחרי כל תוכנית הייתה איזושהי ביקורת של פסיכולוג שהביע את דעתו על מנת לתת זוית ראייה שלילית על אותם דברים על מנת לעזור לילדים להתמודד עם תופעות שראו בסידרה.

מיטל דמארי: לקחת את הפן החיובי של אותן תופעות ולעזור לילדים.

רן כהן: אוקי, תודה רבה.

רן כהן: רבותי.

רן כהן: אני מבקש לסיים את הדיון הזה.

רן כהן: אני מאד מודה לכל המשתתפים ואני רוצה לומר את הדברים הבאים.

רן כהן: קודם כל אודה על האמת, באתי בחרדה יותר גדולה ממה שאני יוצא.

רן כהן: לא שהמצב לחלוטין מרגיע אותי, זה לא המצב אבל אני מודה שנדמה לי שהתמונה שהתקבלה כאן היא יותר מאוזנת גם משום שהערכות כאן הן נכונות.

רן כהן: בסך הכל הדברים שמשפיעים יותר מכל על הילדים שלנו הם החיים עצמם.

רן כהן: עוד לפני שכל מיני כלי תקשורת וגורמים אחרים חודרים אלינו הביתה.

רן כהן: זה נכון.

רן כהן: הבעיה הגדולה ביותר היא שאת החיים במדינה צריך לשנות בלוח זמן וזה לא הולך כל כך מהר, ואני בעניין הזה כמובן בעל עמדה שתמיד תעדיף שינויים שיורידו את האלימות ויורידו את כל מה שפוגע בנפשם של ילדים וגם של מבוגרים.

רן כהן: אבל זה עניין שמאד קשה לשנותו.

רן כהן: אני חושב שמה שאנחנו נעשה לנוכח המציאות הנוכחית, אלף, נקיים דיון נוסף במיוחד לגבי הנושא של האינטרנט כדי לעמוד על טיב העניין וגם על ההתמודדות אתו.

רן כהן: נדמה לי ששם ישנם מרכיבים אולי יותר מסוכנים, דווקא בגלל יכולת התקשורת שדרך האיטרנט, שאיננה רק צפייה בטלוויזיה שהיא צפייה סך הכל אטומה וחד צדדית, בה בשעה שבאינטרנט או בגורמי תקשורת אחרים הדברים הם יותר מורכבים.

רן כהן: נקיים דיון נפרד בעניין הזה.

רן כהן: הדבר השני שבלט כאן הוא הצורך של המעורבות של ההורים בעניין.

רן כהן: וזה אגב, תמיד נכון מפני שהורים תמיד צריכים להיות אחראים על הילדים שלהם וככל שנוכל בעניין הזה לעודד את המעורבות של ההורים זה מהלך יותר נכון, ואני מתכוון לקיים בעניין הזה מיפגש עם המועצה לשלום הילד ועם ועד ההורים הארצי כדי לראות באיזה אופן נוכל לעודד מהלכים שיעודדו הורים להתערב בעניין.

רן כהן: אני בטוח שהמעצור הקשה ביותר של ההורים הוא בתחושה של אי שליטה על המכשיר הזה, הטלוויזיה והמחשב ואני בטוח ששם הבעיה הקשה ביותר.

רן כהן: שלא לדבר על זה, אמרו פה בצדק, פעם פחדו שהילד ייצא ליער, עכשיו מפחדים שייצא ליער של הטלוויזיה והתקשורת.

רן כהן: לכן העניין שלנו הוא לקיים מיפגש בעניין הזה כדי שנוכל להגיע למסקנות משמעותיות מה לעשות בפועל ממש בביתו של כל ילד.

רן כהן: זה בעצם העניין.

רן כהן: בביתו של כל ילד מי שצריך בעצם לשלוט בסיכומו של דבר זה ההורה.

רן כהן: גם בעתידו ובגידולו האחריות היא קודם כל של ההורים ולא צריך להעביר את העניין רק לרמות חיצוניות.

רן כהן: הבית של הילד הוא בית הגידול שלו וצריך לבדוק בעניין הזה מה ניתן לעשות ומה אפשר לקדם.

רן כהן: העניין האחרון זה שאנחנו נראה מה מתקדם עם החקיקה משום שנראה לי שאם התקנות ייצאו על ידי שרת התקשורת זה בסדר גמור אבל אם לא, החקיקה בכל מקרה צריכה לקדם את העניין משום שנראה לי שהכללים חייבים להיקבע כנורמות במדינה, לא רק הרצון הטוב ולא רק ההיתנהלות.

מיה גרסון: התקנות קיימות, מיגבלת הגילאים כרגע היא שמונה, ארבע עשרה.

מיה גרסון: כמו הרשות השנייה גם אנחנו בזמנו הצענו חלוקה קצת יותר פרטנית, לעשות מדרגה נוספת באמצע בין גיל שמונה לגיל חמש עשרה, להוסיף גיל שתים עשרה.

רן כהן: כן, אבל מה שהבנתי ממיטל זה שעדיין אין תקנות כאלה של שרת התקשורת.

מיטל דמארי: יש תקנות של שרת התקשורת וכעת הרשות השנייה מציעה שינוי על מנת לתת מענה לגיל לדוגמא כמו 12 שאין לו מענה.

רן כהן: בסדר, גמור, אז הדבר באמת צריך להיות מבוצע, אם על ידי התקנות המתוקנות ואם על ידי החוק.

רן כהן: אנחנו נעקוב אחרי חקיקת החוק כדי שבכל זאת זה ייהפך לנורמה ציבורית.

רן כהן: צריכים לזכור תמיד שחוק הוא לא רק כללים בבית המשפט או במשטרה.

רן כהן: חוק הוא תמיד גם נורמה ציבורית ואנחנו רוצים ליצור נורמה ציבורית שתהיה חלק מאותה התדיינות שאני אערוך עם ועד ההורים הארצי ועם המועצה לשלום הילד.

רן כהן: אלה המסקנות שלי.

רן כהן: מאחר ואין פה חבר כנסת נוסף או חברי כנסת נוספים אז כנראה שזה יהיה פה אחד.

רן כהן: אנחנו נתקדם בדרך הזאת ואני מקווה שנוכל בכל זאת להתמודד עם העניין.

רן כהן: אני רוצה מאד להודות לכל המשתתפים וגם לנערות ולנערים השותקים מרעננה.

רן כהן: תודה רבה לכם, שלום שלום.