הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 16, פרוטוקול מספר 94, 2004-11-15 09:30

מיכאל מלכיאור: אנחנו פותחים את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו בשידור ישיר כרגע בערוץ 99 וגם בעוד ערוצים פה - ערוץ 2 וערוצים נוספים.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לברך את כולכם ואת כולנו, אנחנו היום בכנסת נתחיל את החגיגות של יום זכויות הילד הבינלאומי, שזה גם זכויות הילד במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: בעצם אנחנו מתחילים שנה חדשה.

מיכאל מלכיאור: יש כל מיני ראשי השנה בלוח העברי ויש לנו עכשיו יום חדש, ראש השנה לתלמידים.

מיכאל מלכיאור: וראש השנה לתלמידים היום, אנחנו חוגגים את ראש השנה ואנחנו נעשה את זה בדרך מיוחדת - דבר שלא עשינו אף פעם פה בכנסת, אנחנו נקיים, לפחות חלקית: אנחנו ניתן לתלמידים את העסק.

מיכאל מלכיאור: קודם כל, הם תלמידים מחולון.

מיכאל מלכיאור: למי שלא יודע, יש פרלמנט בחולון.

מיכאל מלכיאור: הפרלמנט האמיתי, אנחנו רק "חיקוי" פה בכנסת.

מיכאל מלכיאור: הפרלמנט האמיתי זה בחולון.

מיכאל מלכיאור: מהפרלמנט הזה ביקשו לבוא לכנסת ואנחנו בשמחה קיבלנו את זה, ועדת זכויות הילד, שאגב פה יש תמיד תלמידים בכל דיון ודיון בוועדה שלנו.

מיכאל מלכיאור: אבל לא רק שהם ביקשו לבוא, אלא ביקשו לקבוע את סדר היום לישיבה היום, עם כמה נושאים שאנחנו חשבנו שהם מאוד מעניינים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נעשה לפי הנושאים שהתלמידים בחרו, וגם התלמידים ינהלו את העסק פה.

מיכאל מלכיאור: אתם תנהלו את הדיון יחד אתי.

מיכאל מלכיאור: בחרו שני תלמידים, קרן מימיני, ויניב משמאלי.

מיכאל מלכיאור: ויש אחר-כך חברי-כנסת מימינם ומשמאלם.

מיכאל מלכיאור: ואנחנו ננסה ביחד לנהל את העסק.

מיכאל מלכיאור: אנחנו הבאנו במיוחד לצורך זה, פטיש מהיושב-ראש של הכנסת.

מיכאל מלכיאור: ניתן את זה לקרן.

מיכאל מלכיאור: זה אומר, מי שמדבר יותר מדי או מפריע באמצע, אז נותנים טראח, ככה את יכולה לנהל את הדיון.

מיכאל מלכיאור: גם היושב-ראש של הכנסת לפעמים צריך לעשות את זה די חזק כדי שהדברים יתנהלו בכנסת כמו שצריך, בדיון תרבותי שכל אחד מקשיב לשני.

מיכאל מלכיאור: המטרה היא להקשיב לשני ואז להגיע גם למסקנות.

מיכאל מלכיאור: יש פה נציגים של משרדי הממשלה שהם אחראים לנושאים שבחרתם.

מיכאל מלכיאור: נושא התרבות, נושא זכויות הילד, נושא הזכויות לתלמידים, נושאים של הספריות - כל הנושאים שאתם בחרתם.

מיכאל מלכיאור: יש פה נציגי ממשלה, כך שכל החלטה שאנחנו נקבל פה במשותף, אני בטוח שמיד ייבצעו בממשלה, אם לא כולם יתוקנו - אז לפחות כולם ישתתפו בכיוון שאנחנו במשותף נחליט עליו.

מיכאל מלכיאור: יש אחד מהמורים שלכם שקצת מרכז את העניין, שי פרוכטמן.

שי פרוכטמן: בוקר טוב, לרב מלכיאור-חבר-הכנסת, תודה שהזמנתם אותנו, נציגי העיר חולון, עיר הילדים, לדיון ביום כזה חשוב.

שי פרוכטמן: חשבתם להזמין את פרלמנט הילדים של חולון לוועדה, כמו שאמרת בתחילת דבריך, ואני חושב שזו זכות גדולה שנפלה בחלקנו.

שי פרוכטמן: קודם כל אני רוצה להתנצל שמפקחת בתי-הספר בעיר חולון, טובה דולב לא יכלה להגיע.

שי פרוכטמן: התלמידים מעלים נושא שנקרא "רוצים תרבות".

שי פרוכטמן: והנושא הזה מופיע באמנה לזכויות הילד שנחתמה על-ידי האו"ם.

שי פרוכטמן: ומדינת ישראל אישררה בשנת 1991.

שי פרוכטמן: אני חושב שיהיה הדבר הנכון ביותר לאפשר לתלמידים לדבר ולמבוגרים פחות.

שי פרוכטמן: לתת לילדים את רשות הדיבור.

קרן: שלום, שמי קרן, ואני שנה שניה בפרלמנט הילדים העירוני של חולון.

קרן: אני מבית-הספר "שער האריות".

קרן: הנוכחים כאן, נציגי פרלמנט הילדים העירוני של העיר חולון ומועצת התלמידים של החטיבה העליונה "יצחק נבון".

קרן: בפרלמנט הילדים העירוני משתתפים נציגים אשר מנהלים דיונים סביב הנושא, "כבוד האדם וזכויות הילד".

קרן: אני מעבירה את זכות הדיבור ליניב.

מיכאל מלכיאור: ביקשתי רק מיניב כדי שכולם נדע על מה דובר, יש פה איזה התחייבות בינלאומית, זה לא רק מדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: הנושא של זכויות הילד מטפלים בכל העולם.

מיכאל מלכיאור: וכל המדינות ביחד גיבשו מה שנקרא "אמנה לזכויות הילד", שזה בעצם מין הסכם-ברית שעשו כל החברות בעולם, יחד עם הילדים.

מיכאל מלכיאור: והם קובעים את הדברים הבסיסיים, הזכויות הבסיסיות של מה שמגיע לילד ומה שהילד גם צריך לעשות.

מיכאל מלכיאור: בסעיף 31 באמנה הבינלאומית בזכויות הילד דובר גם על זכויות בקשר לנושא של התרבות.

מיכאל מלכיאור: יניב, אתה יכול לספר לנו מה בדיוק כתוב שם.

יניב לוי: "המדינות החברות מכירות בזכותו של הילד למנוחה, לשעות פנאי, לעסוק בפעילויות משחק ונופש המתאימות לגילו, ולהשתתף כאוות נפשו בחיי התרבות ובאומנויות.

יניב לוי: מדינות חברות יכבדו ויקדמו את זכותו של הילד להשתתף ללא סייג בחיי תרבות ואומנות וידאגו ליצירת ההזדמנויות המתאימות ושוות לפעילויות תרבותיות, אומנויות ומבדרות".

יניב לוי: אני מביה"ס כצנלסון, בדיון שנערך, בו השתתפו נציגי הפרלמנט העירוני, העלינו הצעות לגבי זכויות הילד.

יניב לוי: ההצעה שנבחרה היא: "רוצים תרבות".

עידן: קודם כל אני אקרא את הזכות והאחריות של הילדים לתרבות ואז אני אביע את דעתי בנושא.

עידן: "זכותי לנוח, לבלות, לקרוא, לשחק ולהשתתף בפעילויות תרבות ואומנות לפי רצוני או לפי בחירתי.

עידן: אחריותי לבחור את הפעילות המועדפת עלי בשעות הפנאי.

עידן: אחריותי לאפשר לאחרים ליהנות מהפעילות שאותם הם בחרו".

עידן: זה מתוך הפנקס של זכויות ואחריות הילד.

עידן: לדעתי זה חשוב שנושא התרבות יהיה במחירים הוגנים וסמליים, כמו תיאטראות, מוזיאונים, סרטים, תנועות נוער, מפני שזה זכות של הילדים.

עידן: הזכות להנאה, הזכות להשתתף בפעילויות בתנועות נוער, או יציאות של בית-הספר למוזיאונים.

עידן: וכל אלה לפי רצון ובחירת הילדים.

עידן: אם אנחנו לא נוריד וננמיך את המחירים הגבוהים הקיימים, למחירים הוגנים וסמליים, זו תהיה הפרת הזכות של הילדים והילדים לא יוכלו ליהנות ולהיות שותפים ופעילים יותר בחברה.

שלמה: אני חושב שצריך להוזיל מחירים של מוסדות תרבות, כדי שהרבה ילדים יוכלו להשתתף ולא יהיו ברחובות ולא יעשנו.

מיכאל מלכיאור: היום זה עולה הרבה כסף?

שלמה: כן, זה יקר.

מיכאל מלכיאור: מישהו יודע כמה זה עולה להיכנס למוסדות תרבות?

קרן: הנושא שלך זה הוזלת המחירים כזכות למעוטי היכולת ולמניעת פשע ואלימות.

שלמה: אני חושב שצריך להוזיל את המחירים בגלל שלא כל הילדים יכולים להשתתף במוסדות תרבות וכל מיני דברים והם ברחוב, מעשנים, מרביצים.

שלמה: עושים כל מיני דברים שאסור לעשות.

מיכאל מלכיאור: בסדר גמור.

מיכאל מלכיאור: אבל אני בכל זאת שואל, מפני שאנחנו ואתם יודעים את הנושא, אבל אין לנו זמן פה ללכת לכל מיני דברים חשובים, ולכן אנחנו רוצים לדעת מה המחירים היום.

קרן: לדוגמה, ללכת לקולנוע אז הכרטיס עולה בערך 35 ש"ח.

קרן: יש אנשים שמצבם הכלכלי הוא לא כזה טוב והם לא יכולים להרשות לעצמם.

מיכאל מלכיאור: מגיעות עכשיו גם תלמידות מבית-הספר "צייטלין".

מיכאל מלכיאור: ומה עם הצגה?

מיכאל מלכיאור: נניח אתם רוצים ללכת להצגה - כמה זה עולה היום?

קרן: אני חושבת, 50 ש"ח.

יעקב מרגי: הרב מלכיאור, עוד מעט הפסטיגל.

יעקב מרגי: כמה עולה להיכנס לפסטיגל?

קרן: 150 ש"ח לכרטיס.

מיכאל מלכיאור: וכמה דמי כיס יש לכם?

יניב לוי: 650 ש"ח.

מיכאל מלכיאור: 650 ש"ח דמי כיס?

יניב לוי: שאני אוסף.

יניב לוי: אני מרוויח 10 ש"ח.

מיכאל מלכיאור: כלומר, אתה הבהרת לנו שחושבים שצריכים להוזיל את המחירים, על תקציב של 10 ש"ח או משהו כזה, שיהיה אפשר גם ללכת לקולנוע וגם להצגה.

מיכאל מלכיאור: טובה בן ארי, כל הנושא של זכויות הילד, החוברת שבעצם כל תלמיד צריך לקבל, לא כולם מקבלים את זה.

מיכאל מלכיאור: כתוב פה זכויות הילדים.

מיכאל מלכיאור: את החוברת הזאת כתבה טובה בן-ארי, אז עכשיו היא תסביר לנו.

טובה בן-ארי: תודה.

טובה בן-ארי: אני לא נתלית על אילנות גבוהים, רק על הפנקס הצעיר הזה, שחולק בשנה שעברה בכיתות א' עד ג', והשנה אנחנו בשלבי הפקה ונפיץ אותו הלאה לכל החינוך היסודי.

טובה בן-ארי: אני רציתי לדבר דווקא על ההדגשים של מערכת החינוך כיום בנושא התרבות.

טובה בן-ארי: והכוונה שלי, משיחות שהיו עם תלמידי חולון, שחלקם או רובם מכירים אותי, עיריית חולון מאוד ממוקדת בנושא זכויות הילדים.

טובה בן-ארי: הילדים דיברו על כניסה חופשית למוזיאונים.

טובה בן-ארי: ואני חושבת שזה פרי תוצר שדרוג של שרת החינוך, התרבות והספורט, שפיתחה את הנושא והיום יש נגישות גבוהה מאוד לרוב ילדי המערכת, או לכולם יותר נכון, לפיתוח חינוך מוזיאלי וביקור במוזיאונים ויש גם אתר אינטרנט על זה.

טובה בן-ארי: כמו כן, גם על הספריות שדיברו אתי.

טובה בן-ארי: ואני מאוד שמחה לבשר לכולם שאתם מוזמנים ללמוד על מוזיאונים ולסייר בהם, לפי אזורי הטיול שלכם במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: אבל זה אומר שהיום אפשר לגשת למוזיאונים, פעם זה היה חינם להיכנס למוזיאונים.

טובה בן-ארי: אנחנו לא ניסחף, אבל יש בתוך סל תרבות או משהו דומה בתוך בתי-הספר.

טובה בן-ארי: בתוך סל תרבות זה נמצא.

טובה בן-ארי: יש הכוונה לחנך לחינוך מוזיאלי, לחנך להאזנה לקונצרטים, יש מפגשים של התלמידים בתוך המוזיאונים, עם הרכבים כאלה ואחרים, לטיפוח הקונסרבטוריונים.

טובה בן-ארי: יש מגמה מאוד ברורה היום של השרה בכיוון הזה.

מיכאל מלכיאור: אני בא מחו"ל, אני בא ממדינה שקוראים לה דנמרק.

מיכאל מלכיאור: ושם כשהיינו ילדים, גם ביסודי וגם בתיכון, היה לנו גם סל, אבל הסל כלל את כל ההצגות הכי טובות שיש בדנמרק.

מיכאל מלכיאור: והציגו את ההצגות האלו אחה"צ, מה שמציגים בערב בשביל המבוגרים, הציגו בדיוק אותו דבר אחה"צ בשביל התלמידים, ויכולנו ללכת לכל ההצגות במשך השנה.

מיכאל מלכיאור: זה היה חלק מהסל שלנו.

מיכאל מלכיאור: זה היה חינם ויכולנו ללכת להצגות הכי טובות וככה פינקו אותנו ללכת להצגות.

מיכאל מלכיאור: אולי כזה דבר אפשר לעשות פה?

שי פרוכטמן: אני רוצה להתייחס לנושא של סל תרבות כמנהל בית-ספר.

שי פרוכטמן: תלמידי בתי-ספר יודעים, יש להם סל תרבות, הם יוצאים למספר הצגות, לא לכל ההצגות כמו בדנמרק, לשלושה-ארבעה מופעים.

שי פרוכטמן: בכל אופן, הילדים גם שותפים בבחירה של המופעים.

שי פרוכטמן: אבל זה רק שלושה מופעים וההורים משלמים על זה.

שי פרוכטמן: הם משלמים על זה כל שנה 90 ש"ח.

שי פרוכטמן: שנה שעברה זה היה 100, השנה ירד.

שי פרוכטמן: ואני מקווה שזה ימשיך לרדת כדי להגיע בסופו של דבר למציאות שאתה מתאר, באמת לאפשר לתלמידים לצאת בחינם.

שי פרוכטמן: קודם כל יש ילדים שיש להם בעיות כלכליות והם לא יכולים לעמוד בנטל, גם של 90 הש"ח האלה.

שי פרוכטמן: ואנחנו כמנהלי בתי-ספר צריכים למצוא פתרונות יצירתיים כדי כן להוציא אותם להצגות ולחשוף אותם למופעים.

שי פרוכטמן: ובכל זאת אנחנו לא מקבלים על זה תקציב.

שי פרוכטמן: השאיפה היא באמת להגיע למצב שנהיה דנמרק פה והילדים יקבלו איזה שהן הצגות בחינם בסל-תרבות בית-ספרי.

יעקב מרגי: אם ככה, גם השרה שלנו שואפת וכולנו שואפים, רק היכולות מאין.

שי פרוכטמן: אולי יורשה לי להציג את זה מנקודת מבט של הורה, לא תלמיד, לא מנהל ולא מורה.

שי פרוכטמן: יש לי ארבעה ילדים בבית וזו הוצאה כבדה מאוד.

שי פרוכטמן: זה קשה מאוד והיום במצב הכלכלי, אני לא צריך לספר לכם, חברי-הכנסת ודאי יודעים, קשה מאוד להורים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו דואגים מזה שהמצב יהיה קשה.

שי פרוכטמן: אני מאוד מאמין שאתם דואגים, אבל התוצאות בשטח בינתיים, זה רק נשאר בגדר הדאגה.

שי פרוכטמן: ואם נגיע למצב של דנמרק שזה בחינם, תאמין לי, כולם ילכו להצגות, זה אין לך מה לדאוג, כי יצטרכו לבנות עוד בתי-קולנוע.

מיכאל מלכיאור: ברוריה, מנהלת סל תרבות בכל הארץ, השאלה היא האם אי אפשר להגיע להסכמים, אם הרי אין מספיק, אני בטוח שנשמע פה, יש פה שחקנים ושחקניות ונציגים של האומנים בארץ והם לא מקבלים מספיק כסף.

מיכאל מלכיאור: כל שנה מקצצים יותר ויותר.

מיכאל מלכיאור: אף-על-פי שמדינת ישראל היא מדינה שמאוד אוהבת אומנות ותרבות.

מיכאל מלכיאור: השאלה היא האם אי אפשר להגיע להסכם שחלק מהסבסוד לתיאטראות בארץ יהיה שיציגו גם הצגות נוספות לכל התלמידים אחה"צ, וככה כולם ירוויחו, גם האומנים והשחקנים יקבלו יותר כספים וגם כל התלמידים יהיו חלק מזה.

מיכאל מלכיאור: ואני בטוח שזה גם יגרום לכך שיבואו יותר, ירצו ללכת גם מרצונם שלא כחלק מבית-הספר.

מיכאל מלכיאור: כלומר, לעשות איזה מין הסכם כולל, האם דבר כזה נראה לך אפשרי?

ברוריה בקר: התרבות בעולם כולו וגם בארץ היא יקרה מאוד לאזרח.

ברוריה בקר: כרטיס תיאטרון עולה 120, 140, לפעמים 200 ש"ח.

ברוריה בקר: כניסה למוזיאון ישראל בת"א, עולה 37 ש"ח.

ברוריה בקר: אנחנו במסגרת סל תרבות השגנו בהסדר עם המוסדות מחירים חריגים, נמוכים מאוד.

ברוריה בקר: יש לזה מחיר כי מקבלים גם את המקומות הפחות טובים כמובן.

ברוריה בקר: אנחנו מנהלים דיאלוג מתמשך, יש לנו ועדות שמופקדות על קביעת המחיר בתיאום איתם.

ברוריה בקר: אבל כל עוד אין תקציב לכסות את עלות הפעילות של התלמידים, אז הילדים הם חלק מההכנסות של המוסדות.

ברוריה בקר: לוקחים אותם בחשבון כהכנסה, לוקחים בחשבון את העובדה שמאות אלפי תלמידים מגיעים למוזיאונים, ומגיעים גם למוסדות אחרים.

ברוריה בקר: ואני בהחלט חושבת שצריך למצוא את הדרך שהכניסה למוזיאון תהיה חינם לחלוטין - תכוסה על-ידי גורמים אחרים.

ברוריה בקר: זהו החינוך הנכון לתרבות, שהויכוח לא יהיה כספי, אלא שהמוקד, תשומת הלב, תושם בתכנים, בתהליכים, בתיווך, בדרך להפגיש את הילדים, ליצור אצלם עניין.

ברוריה בקר: זה לא מספיק שזה יהיה חינם.

ברוריה בקר: זה תנאי הכרחי, זה לא תנאי מספיק.

ברוריה בקר: אחר-כך נצטרך לעבוד בהרבה מאוד חוכמה ובהרבה מאוד אמצעים נוספים כדי שהביקור יהיה משמעותי.

קרן: אני מעבירה את זכות הדיבור למיכל.

מיכל: אני רוצה להתמקד גם על הוזלת המחירים.

מיכל: למשל בבתי-הקולנוע, זה 35 ש"ח לכרטיס, כמו שנאמר פה מקודם.

מיכל: ולדעתי צריך להבהיר כדי שיהיה יותר רצון לאנשים לבוא לקולנוע, גם בגלל זה מורידים מהאינטרנט הרבה סרטים שזה לא חוקי.

מיכל: אבל זה מה שגורם כי התוצאה של זה שזה יקר מדי.

מיכאל מלכיאור: כמה זה צריך לעלות לדעתך?

מיכל: פעם זה עלה 17 ש"ח, זה מחיר סביר.

מיכאל מלכיאור: מתי זה היה, שזה עלה 17 ש"ח?

מיכל: שלוש שנים בערך, אני לא זוכרת בדיוק.

מיכאל מלכיאור: זה אומר שזה הכפיל את המחיר בזמן שכמעט אין אינפלציה בארץ.

מיכאל מלכיאור: זה שזה עולה כפול אומר שאנשים אין להם יותר כסף ממה שהיה להם לפני שלוש שנים.

מיכאל מלכיאור: והם צריכים לשלם כפול, אז זה אומר שהרבה אנשים לא יכולים ללכת.

קרן: אני מעבירה את זכות הדיבור לדניאל.

דניאל: אני מהפרלמנט העירוני ואני באתי לכאן לדבר על חוסר המעש של הנוער שגורם להשחתת רכוש העירייה, והיא צריכה בסופו של דבר להשקיע את הכסף בהשלמת הרכוש הזה.

דניאל: ובמקום להשקיע אותו במקומות אחרים, בדברים אחרים, למשל, לשלם לעובדים.

דניאל: זה גורם להרבה נזקים והם משחיתים רכוש לא רק של העירייה, הם משחיתים רכוש גם של אנשים אחרים.

דניאל: אנשים ברחובות שמחנים את הרכבים שלהם, הם זורקים עליהם אבנים, זה יכול לפגוע חס וחלילה גם באיזה מישהו.

דניאל: ואז זה בכלל גרוע כי צריך לשלם על התיקון, והוא מוציא שם רע לאותם האנשים.

דניאל: ובעצם העירייה צריכה לטפל בזה.

דניאל: במקום לטפל בדברים האחרים, כמו לשלם לעובדים, לעשות מקומות פנאי חדשים שזאת אחת הבעיות שבאנו לדבר עליה היום.

מיכאל מלכיאור: אם מותר לי לשאול אותך, בעצם את אומרת שאם מעסיקים יותר את התלמידים בתרבות ומאפשרים ללכת לקולנוע או לתיאטרון או למוזיאון, אז זה פתרון יותר טוב מלתת לילדים סתם להסתובב וגם להגיע להשחתת רכוש.

מיכאל מלכיאור: יש אנשים פה בבית הזה שחושבים שהפתרון לזה שיש השחתת רכוש, זה בעצם שהם צריכים להחזיר את האפשרות לתת מכות לילדים.

מיכאל מלכיאור: ככה יש אנשים בבית הזה שחושבים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא ביניהם, אבל יש כאלו, יש הצעת חוק עכשיו בכיוון הזה.

מיכאל מלכיאור: מה את חושבת על החוק הזה, את חושבת שזה פתרון?

מיכל: לא.

שירן: אני חושבת שהדרך הכי טובה להוציא את רוב הנוער מלהסתובב ברחובות ולהידרדר לאלימות וונדליזם, היא שעדיף שיהיו להם תנועות נוער בעקרון.

שירן: אני מדריכה ב"שומר הצעיר".

שירן: אנחנו קן שמשולב עם מתנ"ס.

שירן: מה שאני רואה מהילדים, זה שמה שהם מחפשים - זה פעילות.

שירן: הם מחפשים משהו שיתן להם את היחס הזה, שיעזור להם, שיתן להם משהו משמעותי באמת.

שירן: ואני חושבת שמלבד המוזיאונים וקולנוע, אז עדיף שיהיו גם תנועות נוער, כי זה מה שחשוב.

שירן: לתלמידים, לחניכים, הרבה יותר קשה להגיע לתנועות נוער, כי מורידים מתקציב תנועות הנוער.

שירן: ואז תנועות הנוער דורשות מהחניכים יותר כסף כדי לספק פעילות יותר מעניינת.

מיכאל מלכיאור: אולי אפשר לשמוע למה מורידים מהתקציב של תנועות הנוער?

מיכאל מלכיאור: האם זה דבר חכם, אולי אפשר לשאול את נציגי משרד החינוך פה שאחראים לתקציב הזה.

מיכאל מלכיאור: יש מישהו שרוצה לענות לנו על הדבר הזה.

טובה בן-ארי: אני מוכנה לבדוק ולשלוח את זה.

טובה בן-ארי: אבל אין לי מושג.

מיכאל מלכיאור: את מוכנה לתת דיווח חזרה לוועדה וגם לפרלמנט של חולון?

טובה בן-ארי: כן, ברצון רב.

טובה בן-ארי: לכבוד הוא לי.

טובה בן-ארי: אני אבדוק עם מנהל מינהל חברה ונוער, מר נוח שלו, ואני אחזור אליך.

תלמידה: אתה שאלת את דניאל אם הוא חושב שעכשיו רוצים להוציא חוק שההורים ירביצו לתלמידים.

תלמידה: לדעתי ברגע שהורה מרביץ לילד, אז הילד לומד מההורה, הוא רואה שזו הדרך שלו ואז הוא יכול להרביץ לילדים אחרים, וכמו שהוא יהיה גדול, הוא יוכל להרביץ לילדים שלו.

תלמידה: ובעצם ככה מפתחים את האלימות יותר.

תלמידה: לדעתי הצעת החוק הזו לא נכונה.

יעקב מרגי: אנחנו נתנגד לה בעקבות מה שאמרת.

קובי: אני נציג של חטיבת "נבון".

קובי: וגם רציתי לדבר על הנושא הזה של הצעת החוק.

קובי: זה דבר לא הולם שיגרור אחריו עוד אלימות ועוד אלימות.

קובי: לפעמים מדברים על זה מאיפה בא החינוך, אז הוא בא מאנשים המבוגרים, הגדולים יותר, שהם אמורים ללמד אותנו איך להתנהג בחיים.

קובי: ולא משנה אם זה מורה שמרביץ לילד, או הורה שמרביץ - לדעתי זה יותר טוב לחיות בלי אלימות, אלא רק לדבר בין האנשים.

מיכאל מלכיאור: אז מה המורה צריך לעשות כשהתלמיד מתחיל להשתולל ולהרביץ לו?

קובי: גם המורה, בוא נגיד, עבר את הדברים האלו בחיים שלו.

קובי: אז מניסיון אישי הוא גם יכול לדבר אתו, להסביר לו את כל הנושאים האלה.

קובי: אלימות זו דרך קיצונית יותר מדי והיא גם לא הולמת את החברה.

שירן: אני חושבת שמורים כיום צריכים להיות עם יותר דיסטנס גם לתלמידים.

שירן: כי כשלא קיים מרחק מסוים - תלמידים מרגישים יותר חופשיים והם מתנהגים בצורה לא מקובלת, לפי דעתי, יותר אלימה.

שירן: ואם הם ישתמשו באלימות, זה יגרום לתלמידים גם להגיע ליותר אלימות, גם כלפי המורים.

שירן: ואני חושבת שחוץ מהמורים, יש עוד מדריכים ביום יום, שהם משפיעים על התלמידים.

שירן: וגם החברה בעקרון שמשפיעה על התלמידים.

מיכאל מלכיאור: אולי אני אשאל את יניב פה, מה אתם עושים בשעות הפנאי.

מיכאל מלכיאור: בסדר, אתה כל פעם בשלושה שבועות הולך לפרלמנט הצעיר.

מיכאל מלכיאור: אבל מה אתה עושה אחרי שאתה גומר את בית-הספר?

מיכאל מלכיאור: מה אתה עושה עם שעות הפנאי?

מיכאל מלכיאור: ומה אתה חושב שגם החברים שלך עושים בשעות הפנאי?

יניב לוי: אני גם משחק במחשב, אני גם נרשם לחוגים.

יניב לוי: ויש ילדים שלא יכולים ללכת לחוגים.

יניב לוי: עם זה נובעת האלימות, שילדים משוטטים ברחובות ואין להם איזו מסגרת חינוכית שהם יכולים להיות בה.

תלמיד: צריך גם להוזיל את המחירים בגלל שילדים יכולים להישאר בבתים שלהם, ואז הם ייצפו במחשב או בטלוויזיה, ואז הם נהיים עצבניים.

מיכאל מלכיאור: אתה מתעצבן כשאתה רואה טלוויזיה?

תלמיד: לא, אבל אם צופים בזה הרבה, ממושכות, זה יכול לגרום לבעיות.

מיכאל מלכיאור: יש תכניות טובות בטלוויזיה?

תלמיד: כן.

יערה: אני רק רוצה להגיד שגם כל הקטע של הטלוויזיה, של התוכן, כי בכל זאת כל אחד מפיק את זה אחרת.

יערה: אני אישית בעקרון בשעות הפנאי שלי, חוץ מזה שאני גם מתנדבת וגם במועצה, יש גם את הטלוויזיה ואת המחשב, שהרבה ילדים אוהבים את זה.

יערה: וזה מעסיק אותם ברוב הזמן.

יערה: אז ילדים שלא יכולים, ולכן פעילות בחוץ תתרום להם, לא רק מהקטע של התוכן, אלא התחום הכלכלי, לא לכל ילד את המחשב ואת הטלוויזיה, וחוגים יקרים.

יערה: אז צריך דברים שיעסיקו אותם ולא יעלו להם כסף.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שאנשי משרד החינוך שומעים שהדעה פה היא מקיר לקיר.

מיכאל מלכיאור: אולי ניתן לתלמידות מ"צייטלין" לדבר.

ליאור: קודם כל אמרו את זה הרבה, אבל אני רוצה קצת לחדד.

ליאור: הקטע של אלימות.

ליאור: אם אתה מחנך ילד, זה מתחיל מההורים, ההורים לא נמצאים בבית-הספר, אבל אם אתה מחנך ילד שאלימות זו התגובה, וזה מה שיפתור וזה מה שיכריע, ואם אתה אלים, אם אתה צועק, אם אתה מרביץ, אז אתה יותר חזק ואתה יותר צודק - אז ככה הוא גם מגיב בהמשך.

ליאור: וזה כנ"ל לגבי ילד שצועקים עליו בבית, אז הוא גם ידע כשהוא יצעק - אז יקשיבו לו יותר.

ליאור: לא משנה מה הוא יגיד, אם הוא צודק או לא.

ליאור: אז זה לא דרך לחנך.

ליאור: הדרך לחנך זה באהבה, זה בחום.

ליאור: כנ"ל גם הורים, צריכים להפגין חום, צריכים להפגין אכפתיות.

ליאור: וזה רק זה יפתור את הבעיה.

ליאור: גם תלמיד שהוא משתולל וזה תמיד עם הכי קיצוני, אפשר לפתור את זה בדרכים שהן חוקיות, שהם לא במכות.

ליאור: בדרכים שהן יותר אנושיות, שהם יותר בסדר מבחינת יחסי אנוש.

ליאור: ולגבי טלוויזיה ולגבי מה אפשר לעשות בזמן הפנוי - טלוויזיה קודם כל, אני רואה בזה הרבה רע.

ליאור: יותר מאשר שאני רואה בזה אפילו טוב.

ליאור: כן, זה מעשיר, זה מוסיף, זה נותן לילד לראות אופקים שאולי לא יידע אחר-כך.

ליאור: אבל עדיין יש ילד שרואה טלוויזיה - אל"ף, זה מוכח: ילד שרואה טלוויזיה ובכלל הנוער של היום, אז הם רואים הרבה יותר טלוויזיה מאשר שהם קוראים ספרים.

ליאור: קודם כל, לדעתי זה פשוט בזבוז, פשוט נורא לא לקרוא ספרות.

ליאור: אני יודעת על עצמי, שאני תמיד קראתי ספרים, והיום אפילו עם כל הקשיים ועם כל הלחץ של הזמן, אני קוראת ספרים כי זה מעניין אותי.

ליאור: אבל ילד שלא קורא ספרים מגיל קטן, הוא גם לא יקרא אחר-כך.

ליאור: וזה ממש עצוב.

ליאור: וחוץ מזה שזה משפיע על לימודים.

ליאור: אחותי עם שגיאות כתיב כי היא לא קוראת ספרים.

ליאור: זה כל מיני דברים נורא קטנים, שטלוויזיה גורמת לחוסר זמן, זה לכל החיים.

ליאור: זה גם דברים שאני חוויתי.

ליאור: כנ"ל לגבי מחשבים.

ליאור: ואם אתה שואל מה אפשר לעשות בזמן החופשי - אני חושבת שכאן המקום של בית-הספר לחנך ילדים לצאת החוצה.

ליאור: וזה מה שזה אומר לצאת החוצה - אני פעילה בתנועת הנוער "בני-עקיבא".

ליאור: בכל אופן, אני הקמתי גרעין עם שני אנשים.

ליאור: אפילו שזה נראה נורא גדול, וזה נראה נורא הקרבה ודברים שהם לא כיפיים ושהם קשים, אבל אני אומרת לך שהרבה מעבר להקרבה ולנתינה ולערכים הגדולים שהיו בזה, היה לי המון כיף.

ליאור: זה מילא לי את החיים.

ליאור: אני חושבת שאפשר לקחת ילדים ולהוציא אותם החוצה ולתת להם ערכים.

ליאור: וזה גם יפתור בעיות, כי הגרעין שאנחנו הקמנו, הוא פותח שבת ל30- משפחות.

ליאור: ילדים יכולים לצאת החוצה, לעזור.

ליאור: כשאנחנו מגיעים כאן היום ואנחנו תורמים הלאה, אז אני חושבת שזה כבר פעילות מאוד-מאוד חשובה.

ליאור: אז לדעתי זו הדרך.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשאול.

מיכאל מלכיאור: יש עכשיו יותר ויותר סיפורים על אלימות של ילדים, וגם בעיתונים.

מיכאל מלכיאור: גם אלימות של תלמידים לתלמידים וגם כלפי המורים.

מיכאל מלכיאור: אלימות של מורים כלפי ילדים זה לא כותבים בעיתון, כי זה ברור.

מיכאל מלכיאור: אבל זה לא סיפור בשביל העיתון.

מיכאל מלכיאור: אבל אלימות של תלמיד כלפי מורה - זו בעיה.

מיכאל מלכיאור: האם אתם מרגישים לפעמים שהמורה הוא ממש חסר אונים, אין להם כלים מה לעשות, ולכן באו כל ההצעות הללו?

מיכאל מלכיאור: האם אתם מרגישים מה מורה - חוץ ממה שאת מציעה, שצריכים לדבר יפה - יש לך עוד אמצעים מה מורה צריך לעשות במצב כזה?

מיכאל מלכיאור: אנחנו מארחים פה את חברת-הכנסת גילה פינקלשטיין, יש לך תלמידים פה.

גילה פינקלשטיין: הם צריכים לדעת - הם היו בביקור - שאנחנו בשעה אחת נמצאים בכמה ועדות.

גילה פינקלשטיין: אני באה מביקורת המדינה.

מיכאל מלכיאור: יש כמה שהתבטאו לגבי הצעת החוק שלך.

גילה פינקלשטיין: כן, וטוב שתהיה לי הזדמנות להסביר אותה, כי היתה התנצלות בשבת שזאת לא ההצעה שלי.

גילה פינקלשטיין: ודאי שאני נגד מורים שמכים תלמידים, צריך מייד להשעות אותם, מיידית.

גילה פינקלשטיין: זאת לא היתה ההצעה, והיתה התנצלות על זה היום בג'רוזלם פוסט, ובשבת בידיעות אחרות.

גילה פינקלשטיין: לא הבינו אותה נכון.

גילה פינקלשטיין: 32 שנה הייתי בחינוך, אז אני יודעת שאסור למורה להכות תלמיד.

מיכאל מלכיאור: כי הם אמרו פה, שאם מורה מתחיל להכות, אז התלמידים לומדים שזו הדרך שהם צריכים לטפל בבעיות.

גילה פינקלשטיין: תלמידות מ"צייטלין" גם זוכרות בשנים שהייתי שם, שאף מורה לא הכה ולא התקרב.

גילה פינקלשטיין: להפך, קיבלו הרבה אהבה, אכפתיות ויחס אישי.

מיכאל מלכיאור: אז טוב שהבהרנו את העניין.

תלמיד: אני מכיר מקרים מהכיתה שלי, שיש ילדים שהם מתנהגים באלימות, לא כי ההורים שלהם אלימים, ואתם יכולים להגיד לי גם "איך אתה יודע?".

תלמיד: אני יודע, ההורים שלהם אפילו מפחדים מהם.

תלמיד: והילדים לומדים מהחברה פשוט.

תלמיד: הם צריכים תשומת לב, אז הם מתפרעים ועושים בלגאן ולפעמים זה לא מההורים.

תלמיד: רציתי להתייחס לקטע שדיברת על המורים שמכים.

תלמיד: ידי המורים היום הן די כבולות.

תלמיד: הם לא יכולים לעשות כלום נגד התלמידים.

תלמיד: כי מצד אחד הם לא יכולים להעניש ענישה שמרתיעה את התלמידים.

תלמיד: זה גורם לתלמידים להתפרע.

תלמיד: מה הם יעשו?

תלמיד: מה מורה יכול לעשות כשכיתה שלמה עומדת ומקללת אותו, נגיד?

תלמיד: תלמיד אחד בא אליו אחרי זה והוא מוציא עליו את התסכול.

תלמיד: אתה לא יכול לבוא בטענות למורים בגלל זה שהידיים שלהם כבולות.

תלמיד: מצד שני, אתה יכול לבוא לתלמידים ולתת להם דרך ארץ כדי לתקן את זה.

תלמיד: לפחות על-ידי תרבות, על-ידי תנועות נוער, מרכזי נוער, הצגות, קריאה - כל נושא אחר, לתת להם את דרך ארץ על-מנת שלא יפריעו.

תלמידה: רציתי לדבר בעקרון על הרחבתה של השכלת הילדים.

תלמידה: לדעתי הרחבת ההשכלה של הילדים היא מאוד חשובה.

תלמידה: כשילדים בעצם ירחיבו, כדי שהם ילכו למקומות שונים, ובעצם מוסדות תרבות, והם עולים הרבה מאוד כסף, וילדים לא מרשים לעצמם לשלם כאלה מחירים וגם ההורים.

תלמידה: ולדעתי אם יוזילו בעצם את המחירים, זאת תהיה תרומה מאוד גדולה לילדים שרוצים להשכיל, או הילדים שלאו דווקא רוצים אלא חייבים להשכיל, הם צריכים.

תלמידה: כדי שהם יתקדמו בחיים.

תלמידה: אם ילדים לא ישכילו, בעצם הם לא יתקדמו בחיים.

תלמידה: שהם יהיו גדולים, הם לא יתקדמו לשום מקום.

תלמידה: ומוסדות תרבות, כמו תיאטראות, מוזיאונים, עוד הרבה מקומות שאליהם ילדים בעצם רוצים ללכת והם לא יכולים.

תלמידה: הם מאוד יתרמו להם, להשכלה, להרחבת הידע שלהם.

תלמידה: בעצם אם יוזילו את המחירים האלה - אני חושבת שהרבה ילדים יפנו למקומות האלה וייהנו וירחיבו את ההשכלה.

מיכאל מלכיאור: ברשותך, אני רוצה להסביר לחברת-הכנסת פינקלשטיין שנכנסה עכשיו, והיא חברה מאוד פעילה פה, בוועדה שלנו, שהיום זה התלמידים/תלמידות.

מיכאל מלכיאור: את צריכה לבקש את רשות הדיבור ויש לה את הפטיש של יושב-ראש הכנסת שהיא הביאה מהמשרד של היושב-ראש.

מיכאל מלכיאור: ככה שאם את מדברת יותר מדי או משהו כזה, ואת לא, אבל יש כאלה שכן.

גילה פינקלשטיין: ואיך אני מבקשת רשות דיבור מהתלמידה?

גילה פינקלשטיין: אני נרשמת?

גילה פינקלשטיין: אני מצביעה?

קרן: כן.

גילה פינקלשטיין: קודם כל אני מברכת בברכה את היוזמה ואני מאוד שמחה לראות תלמידים ותלמידות, ואתם מוזמנים תמיד להיות פה.

גילה פינקלשטיין: הוועדה שבראשותה עומד חבר-הכנסת הרב מלכיאור, היא ועדה מאוד מעניינת.

גילה פינקלשטיין: וכדאי לכם לבוא, היא אחת הוועדות המרתקות ביותר, היעילות ביותר, והוא באמת דואג לילדים.

גילה פינקלשטיין: אתם ודאי שמעתם לאחרונה תכניות שונות לקידום החינוך.

גילה פינקלשטיין: יש תכנית דברת, יש המון תוכניות ורעיונות איך לקדם את החינוך בישראל.

גילה פינקלשטיין: אבל שום תכנית לקדם את החינוך לא תצליח אם לא נמגר את האלימות, שגוברת וגוברת, כפי שאנו רואים.

גילה פינקלשטיין: יש לבטל אותה במיידית ולטפל כמו בטרור.

גילה פינקלשטיין: היום יש לנו מעט עבריינים בבתי-הספר, ואם נתעלם - יהיו לנו הרבה עבריינים.

גילה פינקלשטיין: אתם יודעים שהיום יש קטטות בבית-ספר, מורים פוחדים להתקרב.

גילה פינקלשטיין: למה הם פוחדים?

גילה פינקלשטיין: כי מיד הילד אומר, "יש לי זכויות, אל תתקרב אלי, אסור לך לגעת בי, אבא שלי יתבע אותך".

גילה פינקלשטיין: והמורים פוחדים והם חסרי אונים והם לא ניגשים, הם מתעלמים.

גילה פינקלשטיין: סיפור שהיה בשבוע שעבר עם המורה בחטיבת הביניים "אורט" אשקלון, זרקו עליה שקית מים, היא נחבלה, קראו לאמבולנס שיבוא לקחת אותה, ואז התלמידים שרו, "יש לי יום-יום חג" ולא נתנו לאמבולנס לאשפז את המורה.

גילה פינקלשטיין: והיא אמרה, "כמה אני מושפלת, אני מוכה ותראו, אף אחד לא מרחם עלי, איזה יחס".

גילה פינקלשטיין: כשם שהמורה מכבד ושומר על בריאותו, שלמותו וביטחונו של התלמיד, כך התלמיד צריך לשמור על בריאותו, שלמותו וכבודו של המורה.

גילה פינקלשטיין: אתם יודעים שיש חוק זכויות התלמיד.

גילה פינקלשטיין: הייתי מנהלת אז כשהשיקו כוסיות לקבלת מגילת זכויות התלמיד.

גילה פינקלשטיין: וגם אני מאוד שמחתי, מאוד חשוב שלתלמיד יהיו זכויות.

גילה פינקלשטיין: אבל גיליתי כשהגעתי לכנסת והתחלתי להבין ביוזמות, בהצעות חקיקה.

גילה פינקלשטיין: פתאום ראיתי שבאותה הצעה של זכויות התלמיד, כתוב: "תכבד את התלמיד, את חברך לכיתה", לא כתוב: "תכבד את המורה".

גילה פינקלשטיין: הכנסתי תיקון בחקיקה שתכבד את המורה.

גילה פינקלשטיין: זאת אומרת, מה שקרה בשנים האחרונות, התמקדנו הרבה בזכויות התלמיד, שזה חשוב, אבל שכחנו את המורה.

גילה פינקלשטיין: המורה הפך להיות שק החבטות, וצריך לתת לו קצת סמכות.

גילה פינקלשטיין: אתם יודעים שכשעומד המורה בכיתה, לפעמים התלמיד הוא זה שמכתיב מה יהיה עכשיו והמורה חסר ואיפה הוא נמצא בכלל, ואסור שזה יקרה.

גילה פינקלשטיין: צריך לתת לו את הסמכות, את ההרגשה שבשיעור ובבית-הספר הוא קובע.

גילה פינקלשטיין: כמובן, תוך התחשבות במועצת התלמידים.

גילה פינקלשטיין: ולכן באותה חקיקה לא אמרתי, חס וחלילה, שמורה יכול להכות תלמיד, וזה אסור שיקרה דבר כזה.

גילה פינקלשטיין: אבל על מה כן דיברתי?

גילה פינקלשטיין: אני לא המצאתי את הגלגל והיות והייתי פעם מורה לאנגלית, חיפשתי חקיקה בארה"ב, במדינות נאורות ובאנגליה.

גילה פינקלשטיין: וגיליתי שיש חקיקה שאומרת, שאם תלמיד הוא עבריין, הוא משתולל, הוא אלים, הוא מסכן את חייהם של תלמידים אחרים ואת החיים שלו ואת החיים של המורה, מותר לבלום אותו.

גילה פינקלשטיין: וזאת חקיקה שמצאתי באנגליה, vireo tolerant for violence, "קץ הסובלנות לאלימות".

גילה פינקלשטיין: אז לפחות אם יש איזה גג למורה, הרי מה קורה?

גילה פינקלשטיין: המורה מחפש איזשהי סמכותיות , איזשהו גג.

גילה פינקלשטיין: הוא טוען שאין לו שום גג.

גילה פינקלשטיין: והוא חושש ומתעלם וכשיש קטטה בבית-הספר, אף מורה לא ניגש, הוא פוחד.

גילה פינקלשטיין: "מה יהיה, יתבעו אותי".

גילה פינקלשטיין: לתת לו קצת גג ובחוק - לעגן בחקיקה שאם קורה שתלמיד משתולל.

גילה פינקלשטיין: בחוק הזה, שהוא בעצם אימוץ של מסקנות של ועדת רוטלוי, אני מציינת שבכל בית-ספר תהיה ועדת משמעת.

גילה פינקלשטיין: בוועדת המשמעת תהיה חברה יועצת, פסיכולוגית, ההורים של התלמיד, הילד יבוא, נציג מועצת התלמידים יבוא.

גילה פינקלשטיין: ועבירה שמתבצעת בבית-הספר - מיד יביאו את זה לוועדת המשמעת, יאשרו בוועדת המשמעת להשעות תלמיד.

גילה פינקלשטיין: שהמורה צריך לדעת, יש בכל בית-ספר ועדת משמעת.

גילה פינקלשטיין: קרה משהו - מיד התלמיד בא לוועדת המשמעת.

גילה פינקלשטיין: ואני עובדת עכשיו יחד עם היועצת המשפטית של ועדת החינוך, על החוק.

גילה פינקלשטיין: ובקרוב שיהיה מוכן - אתם תראו אותו ותשמחו אתו, הוא בסך-הכל בא לעשות אוירה טובה בבית-הספר.

גילה פינקלשטיין: טוב למורים וטוב לתלמידים.

מיכאל מלכיאור: פה התלמידים העלו דבר אחר.

מיכאל מלכיאור: הם סיפרו איזה מחירים יש בתיאטראות ובבתי-קולנוע ובכל מוסדות התרבות.

מיכאל מלכיאור: אם נותנים לתלמיד קצת יותר משמעות, קצת יותר זמן בבית-הספר, קצת יותר משמעות, חוגים יותר זולים, תנועות נוער.

מיכאל מלכיאור: כל הדברים שהעלו פה, אז לא יהיה כל-כך פנאי לאלימות.

מיכאל מלכיאור: ואז אנשים גם ילמדו להתנהג בצורה יותר תרבותית.

מיכאל מלכיאור: רק כל הזמן מקצצים להם ומקצצים להם ועושים את הכל יותר יקר ואז רוב התלמידים לא הולכים.

גילה פינקלשטיין: זה דבר מאוד חשוב מה שהרב מלכיאור אומר.

גילה פינקלשטיין: ודרך אגב, בעוד חודשיים אני מקיימת כאן הצדעה ליום תנועות הנוער ואני אשמח שתבואו.

גילה פינקלשטיין: אבל האיזון של זכויות המורה וזכויות התלמיד זה חשוב מאוד.

גילה פינקלשטיין: אם תלמיד ייתן סטירה למורה ונתעלם מזה - מחר יהיו עוד סטירות ועוד סטירות.

גילה פינקלשטיין: וההוא סוטר למורה והופך לגיבור לאומי, כי אנחנו לא מגיבים.

גילה פינקלשטיין: תודה לכם ותודה לך היושבת-ראש.

תלמיד: רציתי לומר שבבית-הספר יש שני סוגים של מורים.

תלמיד: אחד, צעקנים ותקיפים לילדים, אבל בלי מכות, הילדים לא עושים בלגאן ואפילו הם מפחדים מהם.

תלמיד: והסוג השני - הם עושים בלגאן ולא איכפת להם מהמורים והמורים לא עושים שום דבר.

דני ינוביץ: אני מזכ"ל מועצת התלמידים והנוער הארצית ובכובע הזה אני אדבר היום.

דני ינוביץ: רציתי להגיב לכמה דברים ובכלל לומר את העמדה שלנו בנושאים.

דני ינוביץ: קודם כל, כמועצת התלמידים והנוער הארצית, אנחנו מתנגדים להתנהגות אלימה כלפי הילדים בתוך בית-הספר.

דני ינוביץ: וכמובן שאנחנו נגד אלימות בין תלמידים בתוך בית-הספר.

דני ינוביץ: אבל לדעתנו הדרך הנכונה להביא למצב כזה, היא לא כזו שתהיה מתוך השפלת התלמיד או אלימות, אלא מתוך הסכמה כדי שתלמידים לא יפחדו מהמורים, ויעשו את זה מתוך הבנה ומתוך הסמכה.

דני ינוביץ: בנושא של התרבות והפנאי - אני חושב שזו יוזמה מאוד חשובה.

דני ינוביץ: אני מרגיש משהו מאוד טוב בתוכי, כשאני שומע את התלמידים באים ואומרים שהם רוצים תרבות.

דני ינוביץ: אני חושב שזו עליה מאוד חזקה שהתלמידים, הפרלמנט של חולון, מגיע עד לכנסת בשביל להגיד שהוא "צריך תרבות".

דני ינוביץ: ואני רוצה לברך את אלה שהגיעו, את פרלמנט הילדים של חולון ואת בית-ספר "נבון" מחולון ו"צייטלין".

דני ינוביץ: יש לי גאווה אישית, כי גם אני עצמי תלמיד חולון - אני סיימתי את בית-הספר "משה שרת" בחולון.

דני ינוביץ: בנושא של מה אנחנו עושים בנדון, כי למועצה הארצית הרי זה לא חדש - הנושא של הפנאי של בני-הנוער שמסתובבים במקום שתהיה להם תעסוקה.

דני ינוביץ: ולחזק את כל הנושא של החינוך הבלתי פורמלי והחינוך לערכים, הן בתוך בתי-הספר והן בשעות הפנאי.

דני ינוביץ: ואנחנו אומרים תמיד שאנחנו רוצים לקדם את החינוך ולא רק את ההשכלה.

דני ינוביץ: ואת הנושא של המורים שאין להם את הכלים להתמודד - אני חושב שהמורים צריכים יותר להתרגל למציאות החדשה שהולכת ונוצרת, והחברה אכן משתנה.

דני ינוביץ: ולכן גם על-פי התכנית של דברת, הכשרה של המורים תהיה אחרת ותהיה יותר מותאמת לתקופה.

דני ינוביץ: ככה שהמורים כן ידעו להתמודד עם מצבים ולא יצטרכו להגיע למצבים האלה.

דני ינוביץ: המורה שנכנס כיום לכיתה, ויש לנו מורים, במיוחד המורים הותיקים, שרגילים כשנכנסים לכיתה לקוד התנהגותי מסוים ולמשמעת, שככה זה אצלם בכיתה לפני 20 שנה, היום זה אחרת.

דני ינוביץ: והמורים שמקבלים הכשרה היום - ידעו אחרת איך להתנהג במצבים כאלו.

דני ינוביץ: מה אנחנו עושים בנושא הזה - אז קודם כל בתחומים של הפנאי והתרבות, אנחנו מקדמים את "חוק החינוך המשלים", או "חוק הנוער", שיכול להיות שחלקכם שמעתם עליו, שנועד לבסס את המעמד של החינוך הבלתי-פורמלי.

גילה פינקלשטיין: אתה אמרת, "אסור להשפיל תלמיד", כתוב את זה בחוק זכויות התלמיד.

גילה פינקלשטיין: אין שום סעיף שאומר, שאסור להשפיל מורה.

דני ינוביץ: כי למורים, עם כל הכבוד, יש איגודים מקצועיים שמגינים על הזכויות שלהם.

דני ינוביץ: לפחות בסתר, המורים דואגים להבהיר טוב מאוד לתלמידים מה מגיע להם ומה לא מגיע להם.

גילה פינקלשטיין: זה לא פייר, המצב שהמורה הוא שק החבטות.

גילה פינקלשטיין: והמורים חסרי אונים עכשיו.

גילה פינקלשטיין: אם לא נעשה משהו דרסטי - שיש אלימות להגיב מיידית, מיד להביא את התלמיד לוועדת משמעת.

דני ינוביץ: כשהאלימות היא חמורה ויש בעיות משמעת, יש משטרה.

קרן: אני מעבירה את זכות הדיבור לאורנה אביגיל.

אורנה אנג'ל: אני מורה ומחנכת בבית-הספר "ניב" בחולון.

אורנה אנג'ל: מודעת לאלימות, ועל אף המקום החשוב שהיא תופסת, יש עוד אוכלוסייה מאוד גדולה בכיתות שלנו של תלמידים שדווקא לא מעורבים באלימות.

אורנה אנג'ל: אבל יש להם איזשהו קושי כזה או אחר להשתלב במסגרת הפורמלית של בית-הספר.

אורנה אנג'ל: ומכיוון שבית-הספר הוא קרקע פוריה גם להקניית ערכים וללמידה שהיא מעבר ללמידת מושגים או ידע, אנחנו במסגרת הפרלמנט שלנו, העלינו את העניין שדווקא לילדים האלה שלא משתלבים במסגרת הפורמלית, יש הזדמנות טובה ונפלאה להזדהות עם חינוך ערכי במסגרת תרבותית כלשהי, הצגות, שידם אינם משגת וגם על זה כבר דיברנו.

אורנה אנג'ל: ולכן מאוד מאוד חשוב גם להשקיע בתכנים של אותה תרבות של אחר-הצהרים, בקורלאציה לערכים שאנחנו מחנכים עליהם בבית-הספר וכמובן לציונות ולאהבת המדינה שלנו.

אורנה אנג'ל: שבאמת קשה להם להשתלב בבית-הספר במסגרת הזאת.

קרן: תודה.

קרן: אני מעבירה את זכות הדיבור לליאורה ויסמן.

ליאורה ויסמן: אני מורה בבית-הספר "עלומים" בחולון.

ליאורה ויסמן: ולדעתי, כשילד רוכש תרבות בצעירותו, הוא מרחיב מאוד אופקים.

ליאורה ויסמן: ואסור לשכוח שבתרבות שלנו, אם זה חינוך למוזיאונים או מוזיקה, יש הרבה יצירות שהן בסיסיות ומוכרות בכל העולם.

ליאורה ויסמן: שזו מעין שפה בסיסית שכל תלמיד צריך להכיר אותה ולדעת אותה, לפחות עד גיל 12 או יותר, אפילו עד גיל 16.

מיכאל מלכיאור: למה רק עד גיל 16?

ליאורה ויסמן: אפילו יותר.

ליאורה ויסמן: אבל אם הוא ידע לפחות 10 יצירות עד גיל 12 ו20- עד גיל 18, או 50 - כמה שיותר – לדעתי, יהיה מועשר הרבה, ירחיב אופקים, ויחכים יותר גם בשטח המוזיקה, גם במוזיאונים, בכל התרבות שקשורה לזה.

טובה בן ארי: אני נאלצת לעזוב ומבקשת רק לומר תודה שהיה לי הכבוד להיות אתכם.

טובה בן ארי: אנחנו נתראה בבנייני-האומה.

ליאורה ויסמן: אני יכולה להוסיף עוד משהו?

קרן: כן.

ליאורה ויסמן: אני חושבת גם שתלמיד שרוכש את החינוך הזה במחיר זול מאוד.

ליאורה ויסמן: לדעתי זה צריך להיות חינוך חובה.

ליאורה ויסמן: אבל במחיר זול מאוד, כאשר הוא יגדל וירצה לרכוש אומנות, הוא יידע מה הוא רוצה, הוא יידע מה הוא אוהב.

ליאורה ויסמן: ואז יותר קל יהיה לו לבחור את התרבות הזאת.

ליאורה ויסמן: אם זה במוסיקה קלאסית או במוזיאונים או בהצגת בכלל.

יעקב מרגי: אני ברשות

יעקב מרגי: כם רוצה לשאול שאלה.

יעקב מרגי: הייתי מעדיף שהתלמידים גם יענו על זה, אבל גם המורים יכולים לענות.

יעקב מרגי: אני אסטה קצת מהנושא של שעות הפנאי, תרבות הפנאי ופעילות תרבות ואומנות.

יעקב מרגי: אנחנו לא מעלים שאלות אם בתי-הספר לא צריכים לעשות רויזיה.

יעקב מרגי: ב12- שנות לימוד לומדים כל-כך הרבה מקצועות, והיום עולה בחלק מההצעות לרויזיה הצעה שכביכול למקד מספר מקצועות מצומצם, ולהתמקד בהם.

יעקב מרגי: וכל תלמיד שמצטיין בתחום מקצוע מסוים, לתת לו דחיפה, כמו התמחות.

יעקב מרגי: הייתי שואל את התלמידים קודם.

יעקב מרגי: האם באמת אתם חושבים שכל המקצועות שנלמדים בבתי-הספר הם חיוניים או שהייתם מעדיפים להתמקד במספר מקצועות?

קרן: אני חושבת שכדאי באמת לקדם כל ילד.

קרן: ואני חושבת שלא כל המקצועות שנלמדים בבית-הספר הם חיוניים.

קרן: יש מקצועות שזה לידע אישי וזה כדאי, אבל הוא לא תמיד משתמש בהם בעתיד.

יעקב מרגי: זה בא על חשבון שעות לימוד אחרות?

קרן: כן, אני חושבת.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שבנושא הזה נעשה דיון נפרד.

תלמידה: בנושא הזה, הרבה מבוגרים אמרו לי שכשאני אהיה גדולה, את המקצועות החשובים אני אזכור.

תלמידה: אנגלית ומתמטיקה, אלה המקצועות החשובים.

תלמידה: אבל לדעתי ספרות והדברים האחרים, כמו מדעים ודברים אחרים, לדעתי הם חשובים.

תלמידה: כי גם אם אני לא אזכור אותם באותו רגע, אולי לאותו השבוע הקרוב, אולי אני אזדקק לזה.

תלמידה: אבל אני חושבת שגם לעתיד, אני חושבת שהמקצועות האחרים הם גם חשובים מאוד.

כריסטינה: אני נציגת מועצת תלמידים של בית-ספר "יצחק נבון".

כריסטינה: אני ארחיב לגבי תנועות הנוער.

כריסטינה: אני חושבת הבעיה העיקרית של בני הנוער היא שאין להם תעסוקה אחר-הצהרים.

כריסטינה: לצערי, אחוז הילדים שרשומים בתנועות הוא קטן לעומת הילדים שלא רשומים.

כריסטינה: ובני-הנוער שכן רשומים, הם חיים על ערכים של כבוד הדדי, תרומה לקהילה, עזרה לזולת.

כריסטינה: הם יודעים לפתח את הכישורים שלהם, את האישיות שלהם.

כריסטינה: וגם חוץ מכל אלה, כמובן שהם לומדים אחריות, לעבוד עם ילדים אחרים.

כריסטינה: זה תורם להם גם בעתיד.

כריסטינה: ולעומתם, הילדים שלא מוצאים מענה בשום תנועת הנוער הם יוצאים החוצה אחרי הלימודים, יוצאים לטייל ברחוב ולומדים "שיעור" של אלימות, של סמים, של עישון או דברים בסגנון.

כריסטינה: גם ילדים שאחר-הצהרים הם במחשב ובטלוויזיה - במחשב יש תוכנות שדרכן אפשר לדבר עם ילדים אחרים, אבל עדיין אלה לא ילדים שאפשר למצוא אתם איזושהי תעסוקה אחר-הצהרים, אלא ילדים שאתה מדבר אתם ומסיים אתם את הקשר.

כריסטינה: לדעתי חשוב להוציא את הילדים החוצה.

כריסטינה: אני מדריכה גם ב"שומר הצעיר" ואני רואה שהקבוצה שלי, שכשהם באים לפעילות, הם דורשים תשומת לב, הם לא דורשים אותה באלימות, הם דורשים את תשומת הלב של המדריכים.

כריסטינה: ואז אנחנו יכולים לתת להם אותה ואז הם גם נהנים וחוץ מזה גם לומדים שיעור נורא חשוב.

כריסטינה: כי החינוך שהם מקבלים בתנועת נוער הוא לא פחות חשוב מהחינוך בבית-הספר.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לשאול אותך, מה את חושבת שאפשר לעשות כדי להביא יותר ילדים לתנועות נוער.

מיכאל מלכיאור: זה ברור שיש תחרות, אנחנו יודעים.

מיכאל מלכיאור: המחשב, הטלוויזיה, כל מיני דברים אחרים.

מיכאל מלכיאור: אבל מה אפשר לעשות היום, לדעתך, כדי להביא את החברים שלך או חניכים?

מיכאל מלכיאור: מה אפשר לעשות?

כריסטינה: אז גם רציתי להתייחס לזה.

כריסטינה: יש שלושה גורמים, לדעתי, שגורמים לילדים לא לבוא לתנועות נוער.

כריסטינה: דבר ראשון, זה שאין מספיק מודעות.

כריסטינה: וגם אם יש מודעות - אז היחס לתנועות נוער הוא נורא רע.

כריסטינה: מישהו בתנועות נוער הוא "חנון" מי שבתנועת נוער, "הוא לא שווה", ואז לא מתייחסים אליו.

כריסטינה: צריך לפתח את המודעות ולפתח ולהראות להם שיש דברים שנורא חשובים בתנועות נוער.

מיכאל מלכיאור: מי צריך לפתח את המודעות?

כריסטינה: זה קודם כל המדריכים גם, ובבית-הספר גם לדעתי צריך איכשהו לתת לחינוך הבלתי-פורמלי שלא ילך דווקא לבית-הספר.

יעקב מרגי: ואת חושבת שבתי-הספר נותנים דגש ומעודדים ילדים?

כריסטינה: לא, אני לא חושבת שמתייחסים בכלל.

כריסטינה: הם מתייחסים רק לחינוך של בית-הספר.

כריסטינה: לדעתי זה חסר.

כריסטינה: הסיבה השניה, לדעתי, בגלל שקודם כל הטיולים והפעילויות עולות נורא יקר.

כריסטינה: למשפחה שיש להם שני ילדים, אפילו, אז יוצאת הוצאה נורא גדולה לתנועת נוער.

כריסטינה: וזה חבל.

מיכאל מלכיאור: הקיצוץ בתנועות נוער, שדיברת עליו לפני כן - כבר ביקשנו ממשרד החינוך לעשות משהו עם העניין הזה.

כריסטינה: אין להם תקציבים לתנועות נוער, ובגלל זה גם תנועות נוער לא יכולות לפתח את עצמן ולתת להם את כל המענה לילדים שרוצים כן להגיע ורוצים כן להיות בתנועות נוער.

נאוה גלאם: בתור רכזת חינוך חברתית, אנחנו כן מביאים למודעות את תנועות הנוער.

נאוה גלאם: בחולון, חוץ מאשר "השומר הצעיר", המדריכים מגיעים לבית-הספר בשיתוף פעולה שלי ואנחנו כן פונים למודעות ההורים.

נאוה גלאם: יש בחולון תנועה עירונית שנקראת "חצב", חברים צעירים בפעולה.

נאוה גלאם: שהיא יחסית יותר זולה מתנועות הנוער האחרות.

נאוה גלאם: אנחנו מקיימים הפנינג ענק של הורים וילדים כדי לתמוך ביציאה החוצה אחר-הצהרים לפעילויות.

נאוה גלאם: וזה כן נעשה.

מיכאל מלכיאור: אולי גם דרך אמצעי התקשורת, לפעמים הרי תלמידים מודעים מאוד למה שרואים בטלוויזיה.

מיכאל מלכיאור: ואם רואים בטלוויזיה שזה מה שילדים עושים, הולכים לתנועות נוער ורואים את החשיבות והכיף של העניין והמשמעות וההזדהות.

מיכאל מלכיאור: אז יכול להיות שזה גם דבר שצריכים להעלות אותו עם הטלוויזיה.

רעות: אני מביה"ס "משה שרת".

רעות: אני רוצה לדבר על העשייה בחולון.

רעות: חולון היא דוגמה לאחת מהערים שמטפחת ומפתחת את הילדים ואת הנוער.

רעות: אני רוצה לתת לכם דוגמאות, חוק גני ילדים.

רעות: זאת מפני שבחולון יש כל מיני פרוייקטים ייחודיים לה שהם מטפחים את הילדים.

רעות: דוגמה ראשונה זה גני הסיפור בחולון.

רעות: אלו גנים שכל גן הוא בעצם מתבסס על סיפור ילדים מוכר לילדים.

רעות: בגן, חוץ ממתקני שעשועים יש גם ספרים ומוצגים שקשורים לדמויות, לעלילה והתוכן של אותו סיפור ילדים.

רעות: דוגמה נוספת, זה מוזיאון הילדים.

רעות: זהו המוזיאון הראשון במדינת ישראל.

רעות: זהו מוזיאון שדרכו לומדים הילדים דברים חשובים ומדעיים.

רעות: הדרך של הדמיון, שלדעתי זו הדרך החשובה ביותר והטובה ביותר לילדים ללמוד ולדעת.

רעות: דוגמה נוספת זה ה"מדיטק", שזהו מבנה גדול.

רעות: המבנה משלב תיאטרון, ספרייה, חדר מחשבים וחוגים.

רעות: לחולון, כמו שאמרה נאוה, יש גם תנועת נוער שהיא ייחודית רק לה, חצ"ב.

רעות: וחוץ מתנועת הנוער הזאת, לחולון יש עוד מספר תנועות נוער בעיר, כדי להגביר את המודעות שילדים ילכו לתנועות נוער.

רעות: בנוסף לכך, בחולון יש הרבה מתנ"סים ובתוך המתנ"סים האלה יש מגוון רחב ושפע של חוגים ופעילויות, כדי שהילדים לא יהיה משעמם להם, יבואו לחוגים.

רעות: בגלל זה יש כל מיני סוגים של חוגים.

רעות: ולדעתי אין ספק שחולון היא עיר עם הפנים לעתיד, למען תרבותם וחינוכם של הילדים והנוער.

מימי בשן: אני מבית-הספר "שער האריות" בחולון, רכזת חברתית.

מימי בשן: שמענו כאן את הנימוקים השונים למה תרבות, למה להוזיל מחירים.

מימי בשן: ויש לנו כמה פתרונות גם להציע.

מימי בשן: אביטל קודם תציע.

אביטל: אני מבית-הספר "דינור".

אביטל: לאחר ששמענו את כל הטיעונים, אני רוצה להציע הצעה שתקדם את הרעיונות שעליהם דיברנו.

אביטל: אני מציעה שפעם בחודש, כל מוסדות התרבות יהיו פתוחים חינם, או במחיר סמלי לקהל הרחב.

אביטל: כל רשות עיר תבחר את היום שבו היא תיפתח.

ערן: אני מבית-הספר "ישעיהו".

ערן: ואני חושב שאפשר לעשות מנוי שהוא מוזל ושבתוך המנוי יהיו הנחות לספרייה, לתיאטראות, לבתי-קולנוע.

גילה קלר: אני מבית-הספר "כצנלסון".

גילה קלר: אני רוצה לדבר בשם התלמידים על התכנים שנעסוק בהם בוועדה שתוקם.

גילה קלר: ואני רוצה פה להציע הזדמנות להקמת ועדה שבה ישולבו התכנים שמקשרים לעולמם של התלמידים.

גילה קלר: כי אנחנו מדברים פה גבוהה-גבוהה על תרבות, אבל אנחנו צריכים לגרום לזיקה של התלמידים אליה.

גילה קלר: ולכן חשוב שהתכנים שניצור יהיו תכנים שידברו אל התלמידים, יהיו מעולמם של הילדים ובני-הנוער, כדי שאכן יוכלו למצוא בה קרבה, זיקה ורצון להגיע.

גילה קלר: דיברנו פה המון על היכולת להגיע מבחינה תקציבית-כלכלית, בואו גם נדבר על התוכן שימשוך את הקהל שלו, קהל הילדים והנוער להגיע.

גילה קלר: אז הקמת ועדה רפרטוארית כזו צריכה לתת את הדעת לתכנים שיתקרבו אל עולמם של ילדינו.

מור: באתי לכאן במטרה לדבר על מפגשים משותפים עם ההורים, עם מורים ועם תלמידים, וחשיפת העולים החדשים לתרבות הישראלית.

מור: חשוב מאוד שהמפגשים האלה יתקיימו בעצם בכדי שהעולים החדשים, וגם אלה שלא ממש מכירים את התרבות, יוכלו להיכנס יותר לתרבות ולהתמקד בה.

מור: על התרבות הישראלית למשוך את ההורים יחדיו עם התלמידים ונאמר להם מדוע כדאי, מה לתרבות בכלל.

מור: מהי תרבות בעצם, מדוע כדאי להימשך לתרבות.

מור: התרבות בעצם זה ה"מדיטק", בתי-קולנוע וכל הדברים מהסוג הזה.

מור: במיוחד העולים החדשים ישתתפו עמנו במפגשים האלה, כדי שהם יוכלו לדעת וגם שיסבירו לילדים בעצם למה כדאי להם בכלל ללכת ל"מדיטק", לפעולות האלה של התרבות.

מור: וכך הם יוכלו לחוות ויהיה להם ידע כללי וגם אישי.

חנה ניחוביץ': אני מחנכת כיתה יב' ב"צייטלין".

חנה ניחוביץ': דיברו כאן הרבה על זכויות הילד.

חנה ניחוביץ': אני חושבת שהזכות הבסיסית של הילד - אחת הזכויות הכי חשובות – היא לתת לו סביבה מוגנת, מגינה ובטוחה.

חנה ניחוביץ': ואי אפשר יהיה לעשות את זה אם לא נקפיד על משמעת.

חנה ניחוביץ': בלי משמעת, אין סביבה בטוחה ומגינה.

חנה ניחוביץ': אני רוצה לקשר את זה גם לעניין של שעות הפנאי.

חנה ניחוביץ': הרבה פעמים הזדמנתי להצגות וישבו שם כיתות שהביאו אותן להצגה, אבל אי אפשר היה להקשיב להצגה, אי אפשר היה לראות את ההצגה, בגלל הרעש שהילדים הקימו, בגלל חוסר המשמעת.

חנה ניחוביץ': אם לילד יהיו זכויות - אל תשכח שמורה עומד יחידי מול כיתה של 40 - אז חייבים לתת זכויות למורה בדיוק כמו שנותנים זכויות לתלמידים.

חנה ניחוביץ': מורה מול כיתה של 40 ילדים.

נאוה גלאם: אני מחזירה את הנושא חזרה לשעות הפנאי של הילדים.

נאוה גלאם: פשוט אנחנו קופצים מדבר לדבר ולא ממקדים.

נאוה גלאם: אז אחד הפתרונות שדיברנו עליו בהקשר לאמנת זכויות הילד, נאמר שעל הילד להיות מעורב באמצעי התקשרות כדי להשפיע על ההתנהגות הסובבת אותו.

נאוה גלאם: בעצם חשבנו על נושא של ערוץ מקומי, כי בכל רשות מופעל ערוץ של תקשורת יחד עם הנוער, שנמצא במקום.

נאוה גלאם: כלומר, אם זה עיתון מקומי או טלוויזיה או רדיו, כדי שבני הנוער יפיקו איזשהו מגזין של הדברים שמעניינים אותם וגם יעבירו אינפורמציה על כל מיני פעילויות שונות שנמצאות ברשות עצמה.

מימי בשן: העניין מורכב מאוד וכולל בתוכו היבטים שונים, בעיקר היבטים כלכליים, חברתיים, ערכיים.

מימי בשן: ולכן אנחנו מציעים להקים ועדת היגוי שתכלול מורים, נוער, תלמידים והורים.

מימי בשן: והוועדה תדון ברעיונות נוספים לקידום זכויות הילדים ולקידום הנושא הזה של הוזלת תרבות הפנאי.

מימי בשן: במקביל, אנחנו מציעים ללוות את התהליך הזה במחקר, שייערך במספר יישובים, ומטרתו תהיה לבדוק באמת את הקשר בין תרבות לאלימות.

מימי בשן: דובר פה רבות, ככל שנצרוך יותר תרבות - האלימות תפחת.

מימי בשן: השאלה היא באמת האם ככל שצורכים תרבות - מורידים את האלימות.

מיכאל מלכיאור: אני מאוד מתנצל בפני אלו שלא יכלו לבוא לידי ביטוי, פשוט יש לנו עד השעה 11:00 פה ולכן אנחנו חייבים לסיים תוך שתי דקות.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לסכם ברשותכם את כל הדברים ששמענו.

מיכאל מלכיאור: קודם כל, אושרנו, אמת אושרנו, שיש לנו תלמידים ומורים כאלו, כמו שבאו לידי ביטוי היום.

מיכאל מלכיאור: היה תענוג לשמוע גם את התכנים וגם את הצורה וגם את הכבוד ההדדי.

מיכאל מלכיאור: ואתם יכולים בהחלט להיות דוגמה טובה לכנסת.

מיכאל מלכיאור: לא תמיד כל הדיונים פה מתנהלים באותו סדר.

מיכאל מלכיאור: כמובן הרבה מאוד בזכות יניב וקרן שניהלו את העסק פה היום ועשו את זה ביד חזקה, אבל בצורה נימוסית מאוד ולתת לכל אחד זכות דיבור.

מיכאל מלכיאור: יש גם דברים מעשיים שאני רוצה לסכם כסיכום של הוועדה הזאת והסיכום יהיה כתוב ואנחנו נעשה מעקב אחרי זה.

מיכאל מלכיאור: דבר ראשון, משרד החינוך - אנחנו מבקשים ממשרד החינוך לבדוק את הנושא של קיצוץ של תקציבי תנועות הנוער.

מיכאל מלכיאור: ואנחנו בעצם מקבלים החלטה, אני חושב שזה דבר משותף, גם לחברי-הכנסת פה וגם לתלמידים, רוצים להגדיל את התקציב כדי שלא נהיה במצב הזה שהורים לא יוכלו לשלוח את הילדים לפעילות השוטפת ובטיולים השנתיים וטיולים של תנועות הנוער.

מיכאל מלכיאור: חייבים לאפשר את זה, זה אינטרס של כולנו.

מיכאל מלכיאור: זה גם אגב חוסך כסף, כי הילדים שאחר-כך עושים את כל ההשחתה שאתם דיברתם, זה עולה הרבה כסף אחר-כך לתקן.

מיכאל מלכיאור: ואחר-כך בסוף צריכים לבנות בתי-סוהר לילדים, אני לא יודע אם אתם יודעים שיש כזה דבר.

מיכאל מלכיאור: בתי-סוהר מאוד יפים, אבל אנחנו לא רוצים שילדים יהיו בבתי-סוהר, במוסדות.

מיכאל מלכיאור: זה ברור.

מיכאל מלכיאור: הרבה יותר זול לדאוג לתנועות הנוער.

מיכאל מלכיאור: זה דבר אחד.

מיכאל מלכיאור: ואנחנו מבקשים גם בנושא הזה לדווח חזרה לוועדה שלנו ולפרלמנט בחולון, ואפשר להוסיף, לאלו שהשתתפו מבית-הספר "צייטלין".

מיכאל מלכיאור: דבר שני, אנחנו מבקשים ממשרד החינוך לגבש תכנית איך להגביר את המודעות לתנועות הנוער בבתי-ספר, אולי דרך הטלוויזיה, מכל האמצעים של ההשפעה על דעת הקהל הצעיר בארץ.

מיכאל מלכיאור: אפשר לנצל את האמצעים האלו.

מיכאל מלכיאור: דבר שלישי, אנחנו רוצים לקבל את הרעיון של אביטל, שיהיה יום, פעם בחודש, פתוח חופשי בכל המוסדות התרבות, המוזיאונים, כמובן הספריות, התיאטראות, יום פתוח.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מבקשים שוב ממשרד החינוך, זה חייב לבוא ממשרד החינוך, אבל גם המועצות המקומיות, אנחנו נשלח את הסיכום הזה.

גילה פינקלשטיין: יש הצעה של ועדת החינוך, שתלמידים ייכנסו חופשי למוזיאונים.

מיכאל מלכיאור: אבל פה לא רק למוזיאונים.

מיכאל מלכיאור: פה דובר על כלל מוסדות התרבות.

גילה פינקלשטיין: זה בתהליך, זה עבר קריאה ראשונה.

מיכאל מלכיאור: זה דבר חשוב, דיברנו על זה.

מיכאל מלכיאור: אבל שיהיה פעם בחודש פתוח, הכל חופשי.

מיכאל מלכיאור: ושגם יהיו הסדרים של הוזלות, נגיד כרטיס שאפשר ללכת למספר הצגות או מספר דברים במשך השנה, שיהיה כרטיס לכל תלמיד שיוכל לקבל את זה במחיר שווה לכל נפש.

מיכאל מלכיאור: שכל אחד יכול להרשות לעצמו ללכת לזה.

מיכאל מלכיאור: וזה גם בתמיכת מועצת התלמידים הארצית, הם גם לפי ההמלצות גם שלהם, אז אנחנו את זה גם נקבל דיווח חזרה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו גם מקבלים את ההצעה האחרונה פה של הקמת מין ועדת היגוי שתעשה את המחקר הדרוש וגם תבחן את האפשרות, זאת אומרת, החיבור בין אלימות שדיברנו על זה הרבה ומשמעת.

מיכאל מלכיאור: זה אולי נושא אחר, זה לא היה הנושא של הוועדה היום, זה נכנס פה ואיזה אמצעי משמעת ואפשר לדבר הרבה על זה.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה בא לידי ביטוי כולל פה, שהרבה יותר טוב לא להגיע למצב הזה.

מיכאל מלכיאור: ואני בטוח שכולם מסכימים.

מיכאל מלכיאור: ולכן לקבל את ההצעה שתהיה ועדת היגוי שיהיה כלול בה המומחים, אנשי תיאטרון ואנשי אומנות בארץ ותלמידים, גם ממועצת הנוער הארצית ומועצת התלמידים הארצי וגם מגורמים אחרים.

מיכאל מלכיאור: וגם ההורים כמובן, שכולם יהיו משותפים לוועדת היגוי שתציע בכלל רפורמה מקיפה בכל הנושא הזה.

מיכאל מלכיאור: שינוי על פני הרוח של הדברים ששמענו פה היום.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שבזה פחות או יותר סיכמנו.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה מאוד להודות לכם על זה שבאתם, להודות לכם על היוזמה, להודות לכם על הנושאים שאתם בחרתם להעלות.

מיכאל מלכיאור: זאת לא היתה הבחירה שלנו, זו היתה בחירה שלכם.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שיש לנו הרבה מעקב לעשות אחרי זה.

מיכאל מלכיאור: ואנחנו לא נוותר פה בעניין הזה.

מיכאל מלכיאור: בשביל זה יש לנו את הוועדה לזכויות הילד.

מיכאל מלכיאור: רק להערה קצרה בסוף, יש לך מה להוסיף.

שאול רז כמיסה: אני ראש הרשות בחצור הגלילית.

שאול רז כמיסה: היה מאוד מרגש ומעניין לשמוע את הילדים ואת הרמה העניינית.

שאול רז כמיסה: אבל יחד עם זאת אני רוצה לבוא ולומר לפורום המכובד, שיוצא הרושם שקיים איזשהו פער די משמעותי בקצוות המדינה.

שאול רז כמיסה: וזה לא המקום להרחיב, אבל חשוב שהילדים האלה יבינו שישנם אזורים מסוימים, לדאבוני, שהתרבות היא רחוקה מהם.

שאול רז כמיסה: לפחות בקשת הנושאים שהוצגה פה.

שאול רז כמיסה: ובזה, ברמה המדינית, הלאומית, חייבים לראות כיצד דואגים שהתרבות הזאת תזחל מאותו תיחום גזרה של גדרה וחדרה, גם לפריפריה בצפון, קל וחומר לגבי הדרום.

מיכאל מלכיאור: הערה מאוד חשובה.

מיכאל מלכיאור: לצערי אנחנו לא יכולים להרחיב.

מיכאל מלכיאור: אבל זה באמת חשוב.

מיכאל מלכיאור: ניקח את זה בחשבון, שבשם הוועדה, התלמידים בחצור הם כמו התלמידים בתל-אביב והתלמידים בחולון.

מיכאל מלכיאור: ודאי שתהיה אפשרות לנגישות ופיתוח, ולפעמים זה אומר שצריכים להשקיע יותר כספים בפריפריה, במקומות הרחוקים יותר, כדי שיוכלו ליהנות מאותן זכויות כל התלמידים במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: אני מודה מאוד לכל המשתתפים, למורים, ליוזמים, לתלמידים, לחברי הכנסת.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לכולם.

מיכאל מלכיאור: הישיבה נעולה.