הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 16, פרוטוקול מספר 86, 2004-10-12 11:00

מיכאל מלכיאור: אני מבקש לפתוח את ישיבת הוועדה.

מיכאל מלכיאור: על סדר היום שלנו נושא כבד מאוד ואני מוכרח להגיד שאני לא יודע כמה אנחנו יכולים לעשות בו.

מיכאל מלכיאור: יש נושאים שאנחנו יכולים ממש להזיז אבל כאן בדיווח שקיבלנו ב"ידיעות אחרונות" ובמחקר שנעשה באל"י, האגודה להגנת הילד, היו נתונים מבהילים מאוד.

מיכאל מלכיאור: אנחנו רוצים ללמוד אותם טוב יותר וללמוד מה עושים איתם.

מיכאל מלכיאור: לכאורה זה הוכחה שלא עשיתם את העבודה שלכם בעמותה, עובדה שיש כל-כך הרבה מקרים קשים.

גילה פינקלשטיין: גברת חניתה צימרין עובדת 24 שעות ביממה למען הנושא ובאל"י עושים דברים יפים מאוד.

מיכאל מלכיאור: אמרתי את זה בבדיחות הדעת מאחר וחלק מהעמותות שנמצאות איתנו בקשר הן כל-כך מלאות עבודה.

מיכאל מלכיאור: ד"ר חניתה צימרין, נשיאת האגודה להגנת הילד, אני מבקש שתפתחי את הדיון, בבקשה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מברכים גם את חבר הכנסת יגאל יאסינוב, שהצטרף לוועדה במקום חבר הכנסת אילן שלגי שהפך להיות שר.

חניתה צימרין: הנתונים שאנחנו פרסמנו הם לא נתונים מחקריים אלא הם נתונים רוטיניים שאנחנו אוספים במשך כל השנים, של מספר הילדים והמשפחות שהגיעו לאל"י וקיבלו בה טיפול.

חניתה צימרין: ב-20 השנים האחרונות שבהן אנחנו עובדים היתה עלייה קבועה של 10%-15% בשנה.

חניתה צימרין: כשחשבנו ממה היא נובעת ייחסנו אותה בדרך כלל לעלייה במודעות.

חניתה צימרין: היה peak, עלייה גבוהה יותר קצת לאחר חקיקת החוק שעסק בדיווח, הן מכיוון שסביב תהליך החקיקה עלתה המודעות וגם בשל החובה לדווח.

חניתה צימרין: זה נתן קפיצה נוספת במספר הפניות אבל בעיקרון המספרים היו יציבים.

חניתה צימרין: כאשר אנחנו מסתכלים על הנתונים משנת 2000, אנחנו רואים עלייה שמתחילה להיות כבר בלתי סבירה כתהליך טבעי.

חניתה צימרין: עלינו מ-700 ל-1,160, ל-2,277, ל-3,277 ול-3,600 בתקופה קצרה, שזאת עלייה של 414 אחוזים.

חניתה צימרין: זאת עלייה שהיא כבר בלתי סבירה וצריכה היתה לקבל איזה הסבר אחר, וחיפשנו את ההסברים.

חניתה צימרין: חיפשנו אותם בבדיקות על הרקע של האנשים שבאים אלינו, איך הם הגיעו, מה היתה ההיסטוריה של ה-abuse שלהם וחיפשנו אותה גם על המפה של ישראל, מאיפה מגיעות הפניות.

חניתה צימרין: אנחנו מניחים שני הסברים על השולחן, שהם בעצם הסבר אחד.

חניתה צימרין: האחד הוא המצב הביטחוני והשני הוא המצב הכלכלי – העודף של הלחץ.

חניתה צימרין: התגובה בישראל, וזאת תגובה שאנחנו רואים גם בתחומים רבים אחרים, ללחץ רציני וחמור, לחץ שחוזר על עצמו ואינו חד-פעמי, לחץ שיש בו מרכיב חזק מאוד של אי-ודאות, התגובה היא פחד, כעס, דיכאון וחרדה שמתנקזים לתסכול ולתוקפנות.

חניתה צימרין: אנחנו רואים את התוקפנות הזאת בתחומים שונים, שהם עניינן של ועדות אחרות, אבל בתחום שלנו זה בא לידי ביטוי בשתי צורות עיקריות.

חניתה צימרין: האחת היא ההתפרצות העודפת של הורה, כאשר הפתיל שלו נהיה קצר יותר.

חניתה צימרין: הורה שהיה מסוגל להתמודד עד עכשיו עם הקונפליקט והלחצים שהם חלק מגידול ילדים – גידול ילדים תמיד בא עם קשיים ועם קונפליקטים מול הילד – כאשר ההורה בא הביתה מהעבודה והיה נינוח יחסית גם אם הילד הציב בעיה כלשהי הוא היה מסוגל לפתור אותה, ואילו היום אנחנו רואים שההורה לא מסוגל יותר לפתור קונפליקטים.

חניתה צימרין: הלחץ העודף של ההורה, עם היכולת הקטנה יותר שלו להתמודד עם זה, גורמים לכך שהוא ייקח את הקורבן הקל ביותר, והקורבן הקל ביותר הוא הילד.

חניתה צימרין: הוא שם, הוא זמין, הוא לכאורה "רכוש שמותר לי".

חניתה צימרין: אני מצטטת כאן אב שאמר: "מה את רוצה, שאני אכה את הילדים של השכנים?

חניתה צימרין: בוודאי שאני אכה את הילדים שלי", כי את שלי כאילו מותר לי.

חניתה צימרין: אני לא אומרת בשום אופן שהמצב הכלכלי הוא גורם סיבתי ראשוני להתעללות בילדים אבל הוא בפירוש לוקח את אותם הורים שיש להם נטייה כזאת בתוך מאפייני האישיות שלהם ומעביר אותם מהמקום הבטוח או הכמעט בטוח אל התנהגות שהיא מעבר לנורמה.

גילה פינקלשטיין: האם נכון שמרבית ההורים המתעללים חוו התעללות פיזית או נפשית כלשהי בילדותם?

חניתה צימרין: כן.

יגאל יאסינוב: אולי תוכלי להגיד לנו איפה פחות או יותר זה קורה.

יגאל יאסינוב: האם ברוב המקרים זה היה בבית או בבית-הספר או במקום אחר?

מיכאל מלכיאור: בנייר שקיבלנו יש התפלגויות שונות.

ורד וינדמן: לשאלה של חברת הכנסת פינקלשטיין, לאחרונה התפרסם מחקר של ד"ר רביב שמחזק את ההנחה שלך, שהורים שחוו ענישה גופנית או התעללות בילדותם הם אלה שאחר-כך מפעילים את אותה התעללות כלפי הילדים שלהם.

חניתה צימרין: האינפורמציה הזאת ידועה כבר זמן רב.

מיכאל מלכיאור: לאחרונה יש דווקא מחקרים שמראים גם ממצאים הפוכים.

חניתה צימרין: בנושא הזה אנחנו הולכים בדרך כלל רטרוספקטיבית, כלומר אנחנו לוקחים את ההורה המכה, הולכים אחורנית ומגלים את הדפוס בילדותו.

חניתה צימרין: אנחנו לא לוקחים את הילד המוכה והולכים איתו קדימה לאורך שנים ורואים לאן הוא התפתח.

חניתה צימרין: כלומר, יש קצת עיוות של הנתונים.

חניתה צימרין: למרות שבמחקר שאני עשיתי משנת 1970, שארך 25 שנים – זה המחקר הממושך הארוך ביותר בעולם לדעתי, ליוויתי ילדים מגיל 3 ועד שהיו להם עצמם ילדים בני 3 – מצאנו ש-80% מהם מפגינים צורות שונות של פתולוגיה, שחלקה מתבטאת גם בהתעללות.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש להתרכז בגידול במספר הפניות כי מתבקש כאן הסבר.

מיכאל מלכיאור: הרי אותם הורים שקיבלו מכות בילדותם, קודם כול אז היו הרבה פחות מקרים.

מיכאל מלכיאור: יש כאן "פיצוץ" גדול מאוד במספר הפניות, שאין לו הסבר.

יגאל יאסינוב: יכול להיות שבעבר גילו פחות מקרים.

מיכאל מלכיאור: יכול להיות שלפני 30 שנים גילו פחות מקרים אבל השינוי משנת 2000 לשנת 2004 לא יכול להיות מוסבר רק במצוקה הכלכלית או במצוקה הביטחונית משום שהתפרצות האלימות היא גדולה עד כדי כך.

מיכאל מלכיאור: יתכן שהמסקנה היא שהחברה שלנו במשך 4 שנים הפכה להיות חברה שונה לגמרי.

מיכאל מלכיאור: זה לא עלייה של 20%, 30%, 80% אלא זה פי 5 מקרים ממה שהיה לפני 4 שנים.

מיכאל מלכיאור: זה חברה אחרת לגמרי.

מיכאל מלכיאור: אתם יכולים לבדוק גם האם אותם ילדים שפונים עכשיו ושאתם מטפלים בהם, האם היכו בהם גם לפני 4 שנים.

מיכאל מלכיאור: אם היכו בהם גם לפני 4 שנים אז ההסבר הוא עלייה במודעות.

מיכאל מלכיאור: אבל אם לא היכו בהם לפני 4 שנים אז זה לא עניין של מודעות.

יגאל יאסינוב: אבל גם אם היכו בהם לפני 4 שנים זה לא אומר שאנחנו במקום טוב.

יגאל יאסינוב: אנחנו בכל מקרה בבעיה.

מיכאל מלכיאור: בדרך כלל אנחנו רואים עלייה מסוימת מדי שנה.

מיכאל מלכיאור: גם הנתונים של המשטרה הראו על גידול באלימות, ואחר-כך אנחנו נשמע את פקד מאיר ברקוביץ והוא יציג לנו את הנתונים שלהם, אבל כאן הגידול הוא חריג וגבוה עד כדי כך, כאילו היום יש לנו חברה אחרת לגמרי.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שצריך לתת לתופעה הזאת את מלוא תשומת הלב.

חניתה צימרין: אני חושבת שחלק מהתשובה נמצא גם בעובדה שהפרופיל של המשפחות השתנה.

חניתה צימרין: יש לנו עכשיו הרבה משפחות שלא באות עם היסטוריה עתיקת-יומין של התעללות.

חניתה צימרין: ההורים האלה לא היו אף פעם יאנוש קורצ'אק, הם לא היו הורים נהדרים אבל הם החזיקו מעמד, ועכשיו עם התמוטטות התמיכה, עם התמוטטות של מערכות פנימיות ועם לא מספיק סיוע - - -

מיכאל מלכיאור: גם ההתמוטטות של מערכת הרווחה קשורה בזה?

חניתה צימרין: כאשר הורה מבקש טיפול לילד שלו וצריך להמתין 8 חודשים בתור כדי להיכנס לטיפול, או כאשר קופות-החולים נותנות רק 12 פגישות, זה הטיפול שאתה יכול לקבל, אנחנו לא יכולים לצפות לשיפור.

חניתה צימרין: זאת בעצם הבקשה שלי היום.

חניתה צימרין: במשך שנים אנחנו אומרים – אני אומרת, גברת מרים פבר אומרת, גברת שוש צימרמן אומרת – שאנחנו חייבים להשקיע בטיפול.

חניתה צימרין: עכשיו נדמה לי שאנחנו כבר מתחילים לפספס את המועד.

חניתה צימרין: אם אנחנו לא נתפוס את המשפחות האלה כאשר הדפוסים של ההתנהגות הם דפוסים חדשים, אנחנו נסחב בעיה לתמיד.

חניתה צימרין: אני רוצה לציין מתת-הנתונים שיש לנו כאן שיש לנו שיעור גבוה מאוד של ילדים צעירים.

חניתה צימרין: כמעט 34% מהמקרים מתייחסים לילדים מתחת לגיל 5; 72% הם ילדים מתחת לגיל 12.

חניתה צימרין: אנחנו עוסקים כאן בילדים שאם אנחנו לא נציל אותם עכשיו אנחנו נפתח בעיה לדורות.

מיכאל מלכיאור: אבל אז יהיה כבר שר אוצר אחר ...

חניתה צימרין: יש לנו עוד בעיה.

חניתה צימרין: כאשר אנחנו מסתכלים על הפרופיל של הפוגעים – וזאת חלק מהתשובה לחבר הכנסת יאסינוב – הפגיעות נעשות רובן ככולן בתוך המשפחה.

חניתה צימרין: אני ערה לכך שבניגוד למשרד החינוך, מכיוון שאנחנו מוגדרים כמי שמטפל באלימות במשפחה אז יכול להיות שהמספרים שלנו אינם משקפים מספרים שמתגלים במקומות אחרים.

ורד וינדמן: הם דווקא כן משקפים.

חניתה צימרין: אם את אומרת שהם כן משקפים אז על אחת כמה וכמה.

חניתה צימרין: 38% מהפגיעות נגרמות על-ידי אימהות.

חניתה צימרין: יש לנו עוד נתון שאני חושבת שצריך להדליק את כל המנורות:

חניתה צימרין: 7.5% מהטיפולים באל"י השנה נעשו עם ילדים שפגעו מינית בילדים אחרים.

חניתה צימרין: זאת תופעה נוראית.

חניתה צימרין: היום אנחנו פותחים עוד ועוד קבוצות טיפול לילדים כאלה.

חניתה צימרין: אני חושבת שאנחנו מוכרחים לתפוס את זה מהר כי אם אנחנו לא נתפוס את זה עכשיו, אנחנו נפתח את הפדופילים של מחר.

חניתה צימרין: מחר זה יעלה לנו בכל המטבעות, במטבעות המוסריים והחברתיים והמוניטריים, זה יעלה פי כמה וכמה ואנחנו לא נוכל לעצור אותם.

חניתה צימרין: יש לנו היום קבוצה של ילדים בני 6-7.

חניתה צימרין: את הילד בגיל הזה אתה עוד יכול לעצור; את הילד בן ה-18 הרבה יותר קשה לעצור; ואילו לגבי האנס בן ה-24 – אנחנו מתחילים כבר להפעיל את מערכת התקו"ן, כבר כמעט בכלל לא פועלת מערכת הטיפול.

מיכאל מלכיאור: במחקר – גם בעולם וגם במחקר שלך לאורך שנים – זה שיש אחוז כל-כך גבוה של אימהות מתעללות זה דפוס ידוע?

חניתה צימרין: זה דפוס ידוע בישראל.

חניתה צימרין: בעולם המספרים שונים.

שוש צימרמן: הנתונים בארצות-הברית כן מראים שנשים פוגעות פגיעה פיזית בילדים יותר מגברים.

חניתה צימרין: הפערים אצלנו גדולים בהרבה.

חניתה צימרין: בארצות-הברית, שזאת המדינה עם הסטטיסטיקה הכי פחות היסטרית, הנתונים הפדרליים – כלומר לא הנתונים של האוניברסיטאות – מראים קצת יותר מ-50% אבות מכים, ואילו אצלנו המספרים שונים מאוד.

מיכאל מלכיאור: אני מוכרח להגיד שאותי זה הפתיע, בפרט לאור מה שאנחנו יודעים על החברה הישראלית ככלל.

חניתה צימרין: אותי זה לא מפתיע.

חניתה צימרין: אמנם יש את ה"יידישע מאמע" אבל האמא במשפחה היהודית היא דומיננטית מאוד.

חניתה צימרין: היא אומרת: חכה עד שאבא יבוא והוא יכה אותך, אבל היא עושה את זה בינתיים.

חניתה צימרין: יש לה תפקיד מאוד-מאוד חשוב.

חניתה צימרין: היא אומרת: חכֵה, אבל בינתיים היא מרביצה.

שוש צימרמן: אבל אולי היא מרביצה ואחר-כך רצה לבקש טיפול, בשל הגידול במודעות ובשל רגשי האשמה.

יגאל יאסינוב: כלומר, הילד קיבל את המכה ואחר-כך האמא ביקשה טיפול.

יגאל יאסינוב: אולי צריך להפוך את סדר הדברים.

חניתה צימרין: "תרימי את הטלפון לפני שתרימי את היד" – זה מה שאנחנו אומרים.

חניתה צימרין: אני חוזרת שוב אל הפן הטיפולי.

חניתה צימרין: המסקנה שאני מסיקה מהנתון הזה היא שאנחנו חייבים להשקיע בטיפול במערכת כולה.

חניתה צימרין: אם אני לוקחת לדוגמה את הפגיעות של ילדים בילדים, והתחילו לעשות קבוצות טיפוליות לילדים, אני חושבת שאל"י הוא המקום היחיד בו במקביל לקבוצה של הילדים שיושבת בחדר אחד יושבת בחדר השני קבוצה של הורים.

שוש צימרמן: גם אצל גברת טליה אתגר בעל"ם זה כך.

חניתה צימרין: אז זה נעשה בשני המקומות.

מיכאל מלכיאור: בכמה מהילדים האלה אתם מטפלים?

חניתה צימרין: אלה המספרים של הילדים שנמצאים בטיפול.

חניתה צימרין: אלה לא המספרים המדוּוחים כי דיווחים יש הרבה יותר ואני מקווה שהם עוברים לטיפול במסגרות שונות.

מיכאל מלכיאור: אתם מטפלים בכל ילד שפונה אליכם?

חניתה צימרין: אנחנו מטפלים בדרך כלשהי בכל ילד שפונה אלינו.

חניתה צימרין: יכול להיות שתהיה פנייה מעפולה ואנחנו נפנה אותה לפקיד הסעד בעפולה והמערכת בעפולה תטפל בילד.

מיכאל מלכיאור: פנייה כזאת נכנסת לסטטיסטיקה שלכם?

חניתה צימרין: זה נכנס לסטטיסטיקה של "הקו החם", שלא מופיעה כאן.

חניתה צימרין: זה נכנס לסטטיסטיקה של דיווחים שאנחנו מעבירים הלאה.

חניתה צימרין: אנחנו מטפלים בהרבה מאוד מקרים.

חניתה צימרין: אני חושבת שכ-NGO אנחנו הגורם הטיפולי הגדול ביותר.

מיכאל מלכיאור: איך בנוי המימון שלכם?

חניתה צימרין: להוציא את המקלט, מרכז החירום, שממומן ברובו על-ידי משרד הרווחה, כל הטיפול ממומן מתרומות, שרובן מגיעות מישראל וחלקן מגיע מארצות אחרות.

חניתה צימרין: אני חושבת שהדבר הזה צריך להיפסק.

חניתה צימרין: אני חושבת שאנחנו ועמותות NGO אחרות שמטפלות באוכלוסייה חייבות לקבל עזרה מהמדינה.

חניתה צימרין: לא יתכן שאנחנו נישא על הגב שלנו טיפולים כל-כך כבדים.

חניתה צימרין: אנחנו מבקשים תשלום עבור הטיפול אבל תשלום אצלנו הוא לפעמים 50 שקל ולפעמים גם זה לא.

חניתה צימרין: כלומר, הסבסוד שאנחנו צריכים לתת הוא גדול מאוד.

מיכאל מלכיאור: התקציב שלכם גדל פי 5 ב-4 השנים האחרונות?

חניתה צימרין: לא, התקציב שלנו לא גדל אבל כמות השעות שאנשים עובדים בלי לקבל שעות נוספות גדלה.

חניתה צימרין: אני חושבת שצריך להפסיק את זה.

חניתה צימרין: אנחנו מתוחים עד לקצה גבול היכולת.

חניתה צימרין: אנחנו עושים את זה על חשבון דברים אחרים שאנחנו הפסקנו לעשות.

חניתה צימרין: הספרייה הפסיקה כמעט לגמרי לעבוד מכיוון שאנחנו משקיעים בטיפול ולא משקיעים בדברים אחרים, וחבל, לא נכון לפעול כך.

חניתה צימרין: אני חושבת שבגופים מומחים שמקובלים על-ידי המדינה, כלומר מבחינת יחסי עבודה אין שום עוררין שזה גוף טיפולי טוב, המדינה צריכה להשתתף בטיפול.

חניתה צימרין: כלומר, היכולת לסחוב את המאסות הענקיות ולהרחיב אותן – אם היו לנו פי שלוש תקציבים היינו בקלות מטפלים בפי שלוש אנשים.

מיכאל מלכיאור: כיצד מתחלקים המקרים המגיעים אליכם על-פי המגזרים השונים של החברה הישראלית?

חניתה צימרין: אני לא בטוחה שיש לי מספרים אבל אנחנו מטפלים באוכלוסייה החרדית; אנחנו מטפלים הרבה מאוד בעולים חדשים מכל התפוצות; יש לנו עובדים ערבים – יש לנו סניף בנצרת שנותן שירות לאוכלוסייה הערבית; אנחנו מטפלים באנשים בכל רחבי הארץ.

חניתה צימרין: יש לנו מרכז טיפולי אחד ועוד לוויינים, שזה אנשי טיפול שהם עובדים שלנו שנמצאים בטבריה ובמקומות אחרים.

גילה פינקלשטיין: והניידות שלכם שפועלות בכל הארץ.

גילה פינקלשטיין: כמה ניידות כאלה יש לכם?

חניתה צימרין: כרגע יש לנו ניידת אחת.

חניתה צימרין: אנחנו בדרך לקבל את השנייה.

חניתה צימרין: יש לנו חדר טיפולים נייד.

מיכאל מלכיאור: כמו לעל"ם?

חניתה צימרין: זה לא דומה לעל"ם.

חניתה צימרין: לעל"ם יש פונקציה אחרת.

חניתה צימרין: לא שזה פחות חשוב, זה פשוט אחר.

חניתה צימרין: אני יכולה לתת דוגמה לעבודה של חדר טיפולים נייד.

חניתה צימרין: קיבלנו מאחת העיירות בדרום שיחת טלפון בשעה 10:00 בבוקר, טלפנה אמא ואמרה: לפני כמה דקות התקשרה אליי חברה ואמרה לי שהבת שלי בת ה-11 פגעה מינית בבת שלה בת ה-9.

חניתה צימרין: היא היתה מבולבלת ולא ידעה מה לעשות.

חניתה צימרין: ניסינו להפנות אותה ללשכת הרווחה המקומית אך היא סירבה ללכת לשם.

חניתה צימרין: היא אמרה: דקה אחרי כן כולם יידעו.

חניתה צימרין: שלחנו את הניידת והיא הגיעה לשם בשעה 14:00.

חניתה צימרין: ראינו את הילדה והילדה אמרה: אכן זה נכון, אני פגעתי בשתי ילדות, אבל מה שאף אחד לא יודע זה שסבא שלי פוגע בי ופוגע בבת-דודה, בנכדה נוספת.

חניתה צימרין: במשך כמה שעות היו 4 משפחות מבולבלות שהגיבו בכל מיני צורות, היה סבא פוגע, היו 4 ילדים נפגעים.

חניתה צימרין: מה שאנחנו עשינו עם הניידוּת המיידית – אנחנו הצפנו את המקרה.

חניתה צימרין: היינו במשטרה, היינו בלשכה, עברנו מזוג הורים אחד לשני.

חניתה צימרין: זה לא טיפול אבל זה הצפה שמונעת במקרה הזה לחזור אחורנית.

חניתה צימרין: אי אפשר יותר להכחיש, אי אפשר לאיים.

חניתה צימרין: כלומר, זה שירות על גלגלים, שהוא מהיר, שמביא את הטיפול אל המקום.

חניתה צימרין: הוא reaching out משמעותי מאוד.

חניתה צימרין: זה צורה אחת של טיפול בחדר טיפולים נייד.

חניתה צימרין: חדר טיפולים נייד עובד היום בעמק הירדן אחרי שהיה שם "פיצוץ" גדול מאוד, שפורסם גם בעיתונות, כשהתגלה מורה מבית-הספר האזורי שפגע בילדים.

חניתה צימרין: היום אנחנו נוסעים מקיבוץ לקיבוץ.

חניתה צימרין: אנחנו לא יכולים לפתוח סניף בכל מקום אבל אנחנו כן יכולים להביא את הטריטוריה הטיפולית לכל מקום.

חניתה צימרין: זה תחום חדשני, שלא מוכר בשום מקום אחר בעולם, ועובד יוצא מן הכלל.

חניתה צימרין: אבל להחזיק את הניידת הזאת עולה עשרות אלפי דולרים בחודש ואנחנו עושים את זה לבד.

חניתה צימרין: אני מבקשת תמיכה ועזרה.

מיכאל מלכיאור: עשיתם קמפיין על כך שמרימים את הטלפון לפני שמרימים את היד.

מיכאל מלכיאור: כמה אנשים מרימים את הטלפון?

חניתה צימרין: השנה היו לנו 6,200 פניות בחודש, לאו דווקא פניות בטלפון.

חניתה צימרין: חלק מהפניות מגיעות אחרי שהיתה פגיעה ובחלק מהמקרים הפניות מגיעות לא מהגורמים המעורבים אלא מאנשים אחרים שהיו עדים לזה.

חניתה צימרין: אני רוצה לציין שלפני 5 שנים, בעזרת אחד הארגונים עושֵי הטוב במשק, עשינו קמפיין להגברת המודעות בבתי-הספר.

חניתה צימרין: שלחנו מיליון סימניות לילדים בבתי-ספר עם דף הסברה.

חניתה צימרין: מספר הפניות באותו שבוע עלה ב-400%.

חניתה צימרין: אנחנו הצלחנו לזהות באיזה בית-ספר חילקו את הסימניות ובאיזו שעה לפי מספר הפניות.

חניתה צימרין: רוב הפניות, 98% מהן, היו פניות נכונות, פניות אמת.

חניתה צימרין: בעקבות הכתבה ב-YNET היו לנו הרבה מאוד פניות, כאשר חלק מהן היו מילדים – זאת פעם ראשונה שקיבלנו פניות מעין אלה – שהתקשרו ואמרו: רק רצינו לדעת אם באמת יש מישהו מאחורי הקו.

חניתה צימרין: כלומר, אנחנו רק בודקים אם זה נכון.

חניתה צימרין: תופעה כזאת היתה גם אחרי שהופעתי בחדשות של ערוץ הילדים, שהוא הערוץ הכי סימפטי להתראיין בו, ובעקבות זה היו מייד פניות, גם של הורים וגם של ילדים.

חניתה צימרין: כלומר כל עבודה של הגברת מודעות מציפה אותנו בפניות.

רינה יצחקי: אתם יכולים לתת מענה כשבא גל גדול כזה של פניות?

חניתה צימרין: גל הפניות לא אומר שכל אחד נכנס לטיפול אצלנו.

חניתה צימרין: גל הפניות יוצר גם לחץ על גברת מרים פבר כי הם חוטפים את הריקושטים.

מיכאל מלכיאור: גם משרד הרווחה פונה אליכם?

חניתה צימרין: כן, הם פונים אלינו לעתים.

מרים פבר: אנחנו מודים לאלוהים שהם קיימים מכיוון שאחרת לא יהיו שירותים כאלה.

מיכאל מלכיאור: זה דבר אחר.

מיכאל מלכיאור: זה יותר ויותר מזעזע לשמוע כיצד משרד הרווחה פונה כעת לכל העמותות לבקש עזרה.

מיכאל מלכיאור: זה עולם הפוך.

חניתה צימרין: אני רוצה להגיד שאנחנו מקבלים יותר ויותר פניות משירותים ציבוריים: שירות בתי-הסוהר, בתי-המשפט, לשכות רווחה.

חניתה צימרין: מגיעות מהם יותר ויותר פניות.

חניתה צימרין: לפעמים הפנייה היא: אנחנו לא יכולים לטפל, טפלו אותם, אנחנו לא יכולים לממן טיפול.

מיכאל מלכיאור: אבל זה יכול להיות סוג של הסבר לעלייה הבלתי סבירה במספר הפניות.

מיכאל מלכיאור: אם לשכות הרווחה לא יכולות לטפל, אין להם את הזמן ואת כוח האדם והכסף, אז הפניות מגיעות אליכם.

מרים פבר: זה בכל זאת דורש הסבר – מה עשינו קודם, איפה היינו קודם, האם יש עלייה במספר הפניות אצלנו ולכן אנחנו צריכים לפנות אליהם.

מרים פבר: השאלה אם יש עלייה במספר הפניות או אין עלייה כזאת לא לגמרי ברורה.

מיכאל מלכיאור: יכול להיות שלפני הקיצוצים החדים שעשתה הממשלה והמדיניות האכזרית שמתבצעת עכשיו, יכול להיות שלעובד הסוציאלי היה יותר זמן ויותר אמצעים.

מיכאל מלכיאור: היום אני שומע בכל הארץ, בכל מקום שאני מגיע, שהלשכות כל הזמן עוסקות בשיחות טלפון אל העמותות, בכל התחומים אבל בוודאי בתחום אלימות, שהוא אולי התחום הכי קשה, ולפני כן אולי היו פותרים את הבעיה בלי להזדקק לעזרה מבחוץ.

מיכאל מלכיאור: אני לא יודע אם זה נכון, את יודעת טוב יותר ממני.

גילה פינקלשטיין: השאלה היא גם מה עושים כדי לאכוף את החוק שמחייב דיווח.

גילה פינקלשטיין: מה לדעתך אפשר לעשות?

מיכאל מלכיאור: צריך הסברה כדי שאנשים יידעו יותר.

שוש צימרמן: אני חושבת שהבעיה שלנו היא לא כל-כך בחקיקה.

שוש צימרמן: נכון שבחוק הדיווח יש סדקים ויש פרשנויות ויש כל מיני חורים שבהם אפשר להיכנס ולא לדווח.

גילה פינקלשטיין: ציפיתי שהחוק הזה יעזור.

שוש צימרמן: החוק הזה עזר, אי אפשר להגיד שהוא לא עזר.

גילה פינקלשטיין: בכל זאת רבים לא מדווחים, לא רוצים לקלקל את יחסיהם עם ההורה או עם המורה.

ורד וינדמן: השאלה צריכה להיות מופנית למערכת המשפט ולא לגוף המטפל.

גילה פינקלשטיין: אולי יש לנו מקום לעשות כאן משהו.

שוש צימרמן: הייתי רוצה לראות אכיפה למשל במימוש הסנקציה שנתונה בחוק, שאם אתה לא מדווח אתה הולך לבית-סוהר, דבר שנעשה פעם אחת בלבד במדינת ישראל מאז נחקק החוק.

מיכאל מלכיאור: יש לנו בעיה עם מערכת האכיפה.

מיכאל מלכיאור: טיפלנו כאן בהרבה מאוד חוקים.

מיכאל מלכיאור: קודם כול, לעתים משרדי הממשלה לא עושים מה שהחוק קובע.

מיכאל מלכיאור: בשבוע הבא נטפל אני מקווה בנושא חוק השילוב.

מיכאל מלכיאור: כבר הוגשו 4 בג"צים בעניין הזה, אחד מהם אני הגשתי, אבל משרד החינוך מתייחס כאילו זה לא קיים; או שמשרדי הממשלה עושים משהו אבל לא מבצעים את החוק במלואו.

מיכאל מלכיאור: אפשר ללכת לעוד בג"ץ ועוד בג"ץ.

מיכאל מלכיאור: עכשיו יילכו לבג"צים על בזיון בית-המשפט.

מיכאל מלכיאור: דבר שני הוא האכיפה בתחום הגשת כתבי אישום וזה בעיה של משרד המשפטים.

ורד וינדמן: הבעיה המרכזית היא שגם כשיש כבר דיווחים אין מי שיעשה איתם משהו.

מיכאל מלכיאור: זאת שאלה אחרת.

מיכאל מלכיאור: אבל בוודאי יש מקום – ואני מצטרף למה שאמרה חברת הכנסת גילה פינקלשטיין – שהוועדה תפנה עוד פעם למשרד המשפטים, כמו שעשינו גם בנושא השארת ילדים במכוניות.

מיכאל מלכיאור: לאחרונה היו עוד מקרים של ילדים שנפטרו במכוניות.

מיכאל מלכיאור: גם בעניין הזה ביקשנו פעם אחר פעם להגיש כתבי אישום אך לא עושים את זה.

מיכאל מלכיאור: חייבים לעשות את זה, גם למען יראו וייראו.

מיכאל מלכיאור: אין פשע גדול מזה.

מיכאל מלכיאור: אבל מרחמים על ההורים – אם הילדים מתו אז בוודאי שמרחמים עליהם, ואם לא אז אומרים: טוב, לא קרה שום דבר אז נעבור הלאה, וזאת התוצאה.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שבתחום הזה בוודאי יש מקום לפנייה של הוועדה.

מיכאל מלכיאור: אני מציע שאנחנו נודה לך בינתיים ונשמע קצת תגובות של הגורמים השונים.

מיכאל מלכיאור: אולי לפני הגורמים הממשלתיים נשמע את מר נועם הס מעל"ם.

מיכאל מלכיאור: אגב, צריך לרשום גם את מה שאת אומרת על הגידול העצום במקרים של בני נוער המתעללים מינית.

מיכאל מלכיאור: זה הדור הבא של הפדופילים.

יגאל יאסינוב: האם פרט לטיפול פסיכולוגי בילדים האלה יש איזה טיפול אחר?

חניתה צימרין: הטיפול הוא טיפול פסיכולוגי בילדים ובמשפחות, ויש הצלחות.

חניתה צימרין: אני יכולה להראות שיש הצלחות.

מיכאל מלכיאור: אלה החדשות הטובות, שאפשר לעשות משהו בעניין הזה.

יגאל יאסינוב: האם יש תוכנית מסודרת איך לטפל?

חניתה צימרין: כן, יש טכניקות ידועות, שמוכחות ומצליחות.

רינה יצחקי: זה אינדיבידואלי או בקבוצות?

חניתה צימרין: בקבוצות.

נועם הס: תודה לאל"י שהעלו את הנושא על השולחן החשוב הזה.

נועם הס: ממה שאנחנו רואים בשטח, אנחנו כן יכולים למפות את הארץ לפי אזורים.

נועם הס: כאשר בני נוער נמצאים ביותר stress אנחנו רואים אכן יותר אלימות של בני נוער כלפי בני נוער.

נועם הס: אני חושב שהמצב במדינה בהחלט משפיע, ואנחנו רואים את זה.

נועם הס: למשל בתקופת הפיגועים בירושלים, כשהרחובות התרוקנו, ראינו יותר בני נוער משוטטים ויותר ונדליזם ויותר אלימות, גם בין בני נוער אחד כלפי השני וגם מדיווחים שלהם על גורמי לחץ בבית.

נועם הס: אין צורך להכביר מילים על מחקרים שמראים את הקשר הישיר הזה.

נועם הס: שאלת מה ניתן לעשות.

נועם הס: אני יכול לתת דוגמאות מהימים האחרונים בשדרות למשל.

נועם הס: יש לנו בית-קפה "הפוך על הפוך" ומגיעים אליו הרבה יותר בני נוער.

נועם הס: יש אווירה יותר אלימה, אווירה של מתח אלים.

נועם הס: אנחנו רואים שהימצאות של כוחות מטפלים, מתנדבים וכולי, בשטח היא גורם משמעותי מאוד בהפחתת האלימות הזאת ובהפחתת האנרגיות השליליות שאפשר להרגיש שם.

נועם הס: דיברו כאן על טיפולים קצרי-טווח וארוכי-טווח.

נועם הס: אני חושב שאין חולק על כך שבמדינת ישראל אפשר בהחלט למפות את אזורי האסון בתקופות מסוימות.

נועם הס: לשמחתנו אנחנו רואים עכשיו בירושלים רגיעה מסוימת והרחוב גם מגיב ברגיעה, זאת אומרת יש יותר נורמליות, אנשים יוצאים יותר לבתי-קפה, הרחוב מגיב אחרת.

נועם הס: לדעתי אפשר לתגבר בתקופה הנוכחית את מספר הפסיכולוגים והגורמים הטיפוליים בשדרות, את עובדי "הפוך על הפוך", שיותר ניידוֹת יסתובבו שם בשעות הלילה.

נועם הס: אני משוכנע שזה יפחית את מספר מקרי האלימות, מחד, ומצד שני באמת ייתן כתובת זמינה יותר לבני הנוער ולילדים להתלונן על עוולות ועל אלימות ועל פגיעות מיניות שנעשות בהם.

נועם הס: גם בישובי יש"ע בתקופות הראשונות של העימות הנוכחי אנחנו יודעים שהיתה עלייה גדולה ומשמעותית בתופעות האלימות, גם של תקיפות וגם של פגיעות מיניות בילדים.

נועם הס: אני לא יכול לעשות את הקשר הישיר, שזה בגלל האלימות בחוץ, אבל אני חושב שהקשר הזה בהחלט ברור לנו.

מיכאל מלכיאור: האם כאשר יש ירידה במתח ובטרור אתם רואים ירידה ניכרת במקרי האלימות אצל בני נוער וילדים?

מיכאל מלכיאור: בנתונים שלפנינו אנחנו לא רואים מגמה של ירידה.

נועם הס: אני מתייחס לנושא האלימות.

נועם הס: כן, בהחלט.

ורד וינדמן: אני מהמועצה לשלום הילד.

ורד וינדמן: רציתי להוסיף כמה נתונים שמשתלבים יפה בדברים שאתם מרגישים מהשטח, מהשנתון הסטטיסטי שצריך להתפרסם בקרוב.

ורד וינדמן: בהשוואה לא רק של השנה האחרונה אלא בטווח ארוך קצת יותר, בין 1998 ל-2003, מספר התיקים שנפתחו בגין עבירות נגד קטינים עלה ב-35%, כשהסיבה לכך היא בעיקר גידול של 65% בעבירות בתוך המשפחה.

ורד וינדמן: זאת אומרת, הנתח שתופסות העבירות בתוך המשפחה הוא באמת גדול יותר, הוא פי שתיים.

ורד וינדמן: בין 1995-2003 מספר הילדים שנחקרו על-ידי חוקרי ילדים עלה מ-4,000 ל-8,000.

ורד וינדמן: זאת אומרת, יש גידול משמעותי מאוד בשנים האחרונות.

מיכאל מלכיאור: נדמה לי שמספר התיקים שנפתחו, הגידול הוא אף משמעותי הרבה יותר ממה שאת אומרת.

מיכאל מלכיאור: אני זוכר את המספרים שהוצגו לנו בוועדה רק על הגידול של השנתיים האחרונות.

מאיר דב ברקוביץ: אני יכול להתייחס להשוואה בין שנת 2003 לשנת 2004 בחודשים ינואר עד אוגוסט.

מיכאל מלכיאור: נשמע את הנתונים עוד מעט.

ורד וינדמן: יש כמה דברים חשובים שצריך להגיד בהקשר הזה, שהם שונים זה מזה אבל חוברים ליצירת הבעיה שעליה אנחנו מדברים.

ורד וינדמן: קודם כול, יש מגמה כללית של התנערות של המדינה, שזה דבר שחשוב מאוד להגיד.

ורד וינדמן: יודעים את זה הארגונים הוולונטריים.

ורד וינדמן: אנחנו במועצה לשלום הילד מקבלים הרבה מאוד פניות מלשכות רווחה, מפקידות סעד שאומרות לנו: מגיעים אלינו ילדים ואנחנו לא מסוגלים לטפל בהם, אין לנו מימון לממן להם טיפול גם כשאנחנו כבר מכירים מטפל ראוי.

ורד וינדמן: הם פונים אלינו כארגון וולונטרי שנחפש ונמצא את המימון הזה.

ורד וינדמן: לשכות הרווחה עוסקות היום בכיבוי שרפות.

ורד וינדמן: אין להם יכולת להקדיש את המשאבים שהם צריכים כדי לטפל.

ורד וינדמן: המדינה לא יכולה להשאיר את כל השטח פנוי לארגונים וולונטריים ושהם יעשו את כל העבודה.

ורד וינדמן: כבר הרבה שנים אנחנו מציעים שיהיה איזה סוג של ואוצ'ר שהמדינה תיתן לילדים שנפגעו ועם הוואוצ'ר הזה הם יוכלו ללכת ולקבל טיפול.

ורד וינדמן: אולי ואוצ'ר של המוסד לביטוח לאומי.

ורד וינדמן: יש כל מיני רעיונות.

ורד וינדמן: שייתנו את הוואוצ'ר הזה ויילכו לחפש את הארגונים שפועלים בשטח כי היום מתפתחת מומחיות בנושאים האלה, המומחיות קיימת.

ורד וינדמן: זה נושא אחד שלדעתי הוא קריטי.

נועם הס: אפילו אם הוואוצ'ר יהיה אצל הממשלה זה יהיה טוב.

ורד וינדמן: כפי שאמרתי, יש כמה רעיונות.

ורד וינדמן: המגמה, שהמדינה מתנערת ומשאירה את השטח לארגונים וולונטריים, היא מגמה חמורה.

מיכאל מלכיאור: את אומרת שכל מי שעבר התעללות מינית יקבל ואוצ'ר ביד?

מיכאל מלכיאור: לא בטוח שזאת השיטה הרצויה.

ורד וינדמן: במושב הקודם של הכנסת שמענו את מנכ"ל המוסד לביטוח הלאומי אומר באחת מוועדות הכנסת שזה נושא שהם רוצים להקדיש לו מחשבה, לתת ואוצ'ר במקרים של פגיעות מיניות.

חניתה צימרין: ואוצ'ר זה טכניקה.

חניתה צימרין: הטכניקה לא חשובה.

חניתה צימרין: מה שחשוב הוא העיקרון, שהילד יהיה זכאי לטיפול.

מיכאל מלכיאור: הגשתי הצעת חוק, שעדיין לא עברה, וכל הזמן שר הרווחה אומר שבקרוב הוא יסדיר את זה עם שר האוצר.

מיכאל מלכיאור: היום במדינת ישראל לילד שנפגע מינית אין זכות לקבל טיפול.

רינה יצחקי: זה עלה כאן בדיון בוועדה כבר כמה פעמים.

מיכאל מלכיאור: נכון, אבל החוק עדיין לא עבר.

מיכאל מלכיאור: מדובר על סכום פעוט, כי הצעת החוק מתייחסת רק לקבוצה הספציפית הזאת, אבל עדיין שר הרווחה אומר שצריך לקיים עוד ישיבה עם שר האוצר.

ורד וינדמן: המדינה לא רוצה "לבזבז" כסף, במרכאות כפולות, על טיפול בילדים שנפגעו או על טיפול בעברייני מין, שזה הצעת חוק שנתקעת כבר זמן רב.

ורד וינדמן: לא מבינים שבמצב הנוכחי העלות היא גבוהה הרבה יותר, כאשר יש פגיעות ונוצר המעגל האין-סופי הזה.

חניתה צימרין: נעשה מחקר באינדיאנה על העלות של אי-טיפול.

חניתה צימרין: לאורך 20 שנים מצאו שהעלות של אי-טיפול היא פי 20 מהעלות של טיפול.

ורד וינדמן: זה ברור.

ורד וינדמן: אלה אנשים שאחר-כך לא מסוגלים לעתים לעבוד ולחיות חיים נורמטיביים.

מיכאל מלכיאור: על זה כבר דיברנו.

מיכאל מלכיאור: צריך לחכות לשר אוצר אחר.

יגאל יאסינוב: דיברו על דבר הפוך, על טיפול מיותר בילדים שלא היו צריכים טיפול, יש גם מקרים כאלה.

מיכאל מלכיאור: יש מחקר הקובע שהעלות של אי-טיפול היא פי 20 מהעלות של טיפול?

מיכאל מלכיאור: אני מבקש שתשלחי לוועדה את המחקר.

מיכאל מלכיאור: זה חשוב לנו בדיוני התקציב.

חניתה צימרין: זה מחקר שנעשה על-ידי כלכלן, שמצא שהעלות של אי-טיפול היתה פי 20 מהעלות של טיפול.

מיכאל מלכיאור: אתם מכירים את הנתון הזה?

מיכאל מלכיאור: אני מניח שזה נתון לא הכי מדעי.

קריאה: יש הרבה מחקרים שמראים שעצם ההתערבות הראשונית, גם בלי שידענו מה באמת קרה או לא קרה, הפסיקה את האלימות.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמח לקבל את המחקר הזה.

חניתה צימרין: תחשוב לרגע כמה עולה יום אשפוז, שאפשר היה לחסוך אותו.

מיכאל מלכיאור: אין לי ספק שזה נכון אבל אלה דברים שקשה מאוד למדוד.

ורד וינדמן: אני חושבת שהתפקיד המרכזי של הוועדה הוא לנסות לקדם – אני יודעת שהוועדה הזאת עושה את זה כבר זמן רב – את נושא הטיפול ומימון לטיפול, ובהזדמנות הזאת גם לקדם, כי יש לזה השלכה גדולה על מצב הילדים, את חוק עברייני מין, שיהיה לחץ, כי הדבר הזה תקוע כבר זמן רב, לפקח על עברייני מין שלא יפגעו בילדים ולטפל בעברייני מין.

ורד וינדמן: אנחנו מכירים פסיקות שונות של בתי-משפט שונים שאמרו: הבן אדם הזה הגיע אליי כבר 3 פעמים, אני לא יכול להחזיק אותו לנצח בבית-סוהר.

ורד וינדמן: אני יודע שברגע שהוא ישתחרר הוא יילך וייפגע בעוד ילדים אבל אין מה לעשות.

מיכאל מלכיאור: הטיפול בעברייני מין פדופילים הוא נושא אחר.

ורד וינדמן: הכול קשור לכול ואי אפשר להתעלם מזה.

מיכאל מלכיאור: זה נושא שאנחנו מטפלים בו.

ורד וינדמן: עוד נושא שלא עלה עד כה הוא החלק שיש לתקשורת.

ורד וינדמן: חשוב לדעת את זה.

ורד וינדמן: קצינת משטרה אחת סיפרה לי שבמקרה אחד היא שמעה מחצי מהילדים שהיא חקרה, ילדים צעירים מאוד, שבמהלך ההסעה לבית-הספר הם ביצעו מין אורלי אחד בשני, במין טבעיות כזאת.

ורד וינדמן: כששאלו את הילדים מאין באו להם הרעיונות האלה הם אמרו: מהאינטרנט, מהטלוויזיה.

ורד וינדמן: אומרים שעל-פי החוק אסור להראות בטלוויזיה רמיזות מיניות.

ורד וינדמן: אנחנו צוחקים ואומרים שאכן רמיזות מיניות אין, יש הרבה יותר מרמיזות מיניות.

ורד וינדמן: גם זאת קריאה שצריכה לצאת מהוועדה.

מיכאל מלכיאור: היום, אין לי ספק, זה לא הטלוויזיה וגם לא הטלפונים אלא האינטרנט.

מיכאל מלכיאור: היום הכול פרוץ.

מיכאל מלכיאור: דיברנו על כך בכמה הקשרים.

מיכאל מלכיאור: התחייבו למשל לעצור את זה בבתי-ספר.

גילה פינקלשטיין: מי מטפל בילדים האלה לראשונה?

גילה פינקלשטיין: עובדת סוציאלית, קצין מבחן, משרד החינוך?

ורד וינדמן: תלוי למי מגיעים.

מרים פבר: אנחנו מטפלים בהם, פקידות סעד, באותו כוח אדם ובאותו תקציב.

מאיר דב ברקוביץ: האמת היא שהנתונים שלי היום פחות מעניינים.

מאיר דב ברקוביץ: אני סומך יותר על הנתונים של ד"ר חניתה צימרין בעניין הזה מאשר על הנתונים שיש לנו במשטרה, מהסיבה הפשוטה, שהנתונים שיש למשטרה מייצגים איזה קצה של התופעה, מה שמגיע לידי טיפול משטרתי, וזה חלק קטן.

מאיר דב ברקוביץ: יאכזב אתכם לשמוע שבתחום של עבירות בתוך המשפחה בהשוואה של אותם חודשים בין 2003 ל-2004 היתה בסך הכול עלייה של 2.6%, ומחוץ למשפחה – עלייה של 6.4%.

מאיר דב ברקוביץ: זאת עלייה קטנה מאוד.

מאיר דב ברקוביץ: בנתונים שלנו עבירות במשפחה הן שליש מהעבירות בסך הכול.

מיכאל מלכיאור: קודם כול, זה לא מאכזב שיש עליות קטנות בלבד.

קריאה: אני רואה את המקרים האלה שעוד לא הבשילו להגיע אליכם.

מאיר דב ברקוביץ: אני רוצה להגיד משהו על ההבדל הזה, שאני חושב שהוא חשוב לדיון.

מאיר דב ברקוביץ: קודם כול, פגיעות בתוך המשפחה, גם בשנה שעברה וגם השנה, מהוות שליש מסך כל העבירות.

מאיר דב ברקוביץ: זה שליש עבירות בתוך המשפחה ושני שלישים עבירות מחוץ למשפחה.

מאיר דב ברקוביץ: צריך לזכור שבדרך כלל מה שמגיע למשטרה זה המקרים החמורים, ואלה המקרים שבהם חלה חובת דיווח.

מאיר דב ברקוביץ: במאמר מוסגר להערה של חברת הכנסת גילה פינקלשטיין, אני לא חושב שחובת הדיווח לא מיושמת, להיפך.

מאיר דב ברקוביץ: אני חושב שלפעמים אנחנו נמצאים במצב של עודף דיווח, ודיווח גם על מקרים שהם לא חייבי דיווח.

מאיר דב ברקוביץ: זאת אומרת, המודעות בקרב גורמי המקצוע – אני לא מדבר אולי על פסיכולוגים או פסיכיאטריים ששם קשה לבדוק האם מדווחים אמת או לא מדווחים אמת או מה קורה אבל במקומות שנפגשים עם הילדים ביום-יום, בבתי-הספר, בין העובדים הסוציאליים שנפגשים עם הילדים, אני לא חושב שיש בעיה של אי-דיווח של הרשויות.

מאיר דב ברקוביץ: אי-דיווח של הורה אחד על אלימות של הורה אחר – זאת תופעה שבוודאי מוכרת.

מיכאל מלכיאור: מעניין שהנתונים שלכם הם במידה מסוימת הפוכים מהנתונים של אל"י, בהשוואה בין מקרי האלימות בתוך המשפחה ומחוץ למשפחה.

מיכאל מלכיאור: אצלם למעלה מ-2/3 הן פגיעות בתוך המשפחה.

מאיר דב ברקוביץ: זה ברור.

מאיר דב ברקוביץ: רוב העבירות שמגיעות אליהם, אני מעריך, הן עבירות שלא חייבות דיווח.

מיכאל מלכיאור: אבל זה בתוך המשפחה אז הם לא רוצים לדווח.

מאיר דב ברקוביץ: אם בתיקים אצלנו 2/3 מהמקרים הם מחוץ למשפחה, כל עבירות האלימות שהן מחוץ למשפחה, פרט לעבירות המין, לא חייבות דיווח.

מאיר דב ברקוביץ: ואפילו עבירות המין – כל עבירה שלא בוצעה על-ידי אחראי, אם היא לא בתוך המסגרת החינוכית היא לא חייבת דיווח.

מאיר דב ברקוביץ: אין חובת דיווח למשטרה או לפקיד הסעד.

מיכאל מלכיאור: למה אין חובת דיווח?

מיכאל מלכיאור: ההורה לא צריך לדווח?

חניתה צימרין: מכיוון שבחוק כתוב "על-ידי אחראי" וכאשר העבירה לא נעשית על-ידי האחראי על הילד אין חובת דיווח.

קריאה: חובת הדיווח היא רק אם האחראי פגע בילד.

רינה יצחקי: זה לא מדויק.

רינה יצחקי: החוק אומר שכאשר יש חשד להתעללות חובה לדווח.

חניתה צימרין: לא.

חניתה צימרין: החוק מדבר על התעללות על-ידי האחראי.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שכדאי מאוד ללבן את העניין הזה.

מאיר דב ברקוביץ: חובת הדיווח מפרידה בין הדיווח שחל על כל הגורמים המקצועיים ועל האזרחים ועל אחראי אחר.

מאיר דב ברקוביץ: היא עוסקת אך ורק בעבירות שבוצעו על-ידי אחראי.

מאיר דב ברקוביץ: יש רק מקרה אחד בו יש חובת דיווח גם כאשר המבצע הוא לא האחראי וזה אם העבירה בוצעה בתוך מסגרת חינוכית או טיפולית.

מאיר דב ברקוביץ: אנחנו מדברים על חוק חסרי ישע, וחסרי ישע זה לא הקטינים האלה.

מאיר דב ברקוביץ: הקטינים לא צריכים את ההגדרה של חסרי ישע כי החוק מדבר על קטינים וחסרי ישע כך שהכול חל גם על הקטינים.

מיכאל מלכיאור: ואם בתוך המשפחה יש התעללות של הדוד למשל באחיין שלו?

ורד וינדמן: הוא נחשב בן משפחה אחראי.

מאיר דב ברקוביץ: אבל אם אח קטין פגע באח קטין – זה לא נכנס לתוך חובת הדיווח.

שוש צימרמן: ההגדרה של "אחראי" היא רחבה מאוד והיא כוללת הרבה מאוד דמויות בקרבה ראשונה בתוך המשפחה.

שוש צימרמן: גם יחסי חינוך זה "אחראי", מורה הוא "אחראי".

מרים פבר: חבר של האֵם שחי איתה הוא "אחראי".

מיכאל מלכיאור: אם לפי הדיווחים של אל"י 70% מהפגיעות המדווחות נגרמו על-ידי ההורים אז המקרים האלה בוודאי חייבים בדיווח.

מאיר דב ברקוביץ: לא.

מאיר דב ברקוביץ: עכשיו אני אעשה הבחנה נוספת.

מאיר דב ברקוביץ: עבירות האלימות שבהן יש חובת דיווח, גם כאשר זה בתוך המשפחה, הן רק בעבירות של הזנחה ובעבירות של חבלה שגרמה חבלה חמורה או חבלה של ממש.

מאיר דב ברקוביץ: כל עבירות התקיפה, שהן עבירות רבות, תקיפה סתם מה שנקרא, לא נכללות.

מיכאל מלכיאור: למשל התעללות.

מאיר דב ברקוביץ: התעללות – כן נכלל, אבל התעללות זה חלק קטן מהמקרים.

יגאל יאסינוב: כלומר אם סתם נתנו סטירה, אין חובת דיווח.

מרים פבר: אבל אם כל בוקר נותנים סטירה, זה התעללות וחייבים לדווח.

מיכאל מלכיאור: המקרים שאל"י מטפלת בהם זה לא סטירה שקרתה פעם אחת.

מרים פבר: אז זה התעללות ואז חייבים לדווח.

מרים פבר: אם כל בוקר נותנים לארוחת בוקר סטירה – זה התעללות וחייבים לדווח.

מיכאל מלכיאור: זה עדיין לא מסביר את ההבדל בנתונים, למה באל"י נמצא ש-70% מהמקרים הם במשפחה.

מיכאל מלכיאור: הרי מגיעים אליהם מקרים קשים.

שוש צימרמן: אם כי היום במשרד המשפטים נותנים הגדרה רחבה מאוד למושג "חבלה של ממש".

שוש צימרמן: הם אומרים שזה "ליקוי, מכאוב, ואפילו זמני", זאת ההגדרה שהם משתמשים בה.

שוש צימרמן: אנחנו, על בסיס הפרשנות הרחבה הזאת של החוק, בחוזר מנכ"ל על מניעת פגיעת עובדי הוראה בתלמידים קבענו שגם מכה קטנה חייבת בדיווח.

מיכאל מלכיאור: אני משוכנע שגם אם יש מקרי התעללות ומכות בתוך בתי-הספר, עדיין סוג ההתעללות בתוך הבית הוא קשה יותר.

מיכאל מלכיאור: אני בטוח שכמעט כל המקרים שמגיעים לאל"י חלה עליהם חובת הדיווח.

מאיר דב ברקוביץ: אז יש לנו בעיה מפני שאם חלה חובת דיווח, היא חלה גם עליהם.

מאיר דב ברקוביץ: זאת אומרת שכל מקרה כזה שמגיע אליהם היה צריך להיות מדווח ואז היה צריך להיפתח תיק במשטרה או להיסגר במסגרת ועדת פטור ולכן היה צריך להיות לזה ביטוי משמעותי יותר בנתונים במשטרה.

מיכאל מלכיאור: אז יש לנו בעיה.

מיכאל מלכיאור: ד"ר חניתה צימרין, מה את אומרת?

חניתה צימרין: יש מקרים שמגיעים אלינו שלא מבשילים להגשת כתב אישום.

חניתה צימרין: למשל מגיעה אלינו פנייה על פגיעה בילדה בת שנתיים וחצי אך חוקר ילדים לא בודק אותה מפני שהיא לא ורבלית.

מאיר דב ברקוביץ: זה לא קשור לחובת הדיווח.

חניתה צימרין: יש דיווח אך הוא לא מבשיל ולא נפתח תיק.

חניתה צימרין: אנחנו יודעים שיש פגיעה אבל אין מה לעשות.

מיכאל מלכיאור: אם נפתח תיק או לא נפתח תיק זה עניין אחר.

מאיר דב ברקוביץ: אם יש דיווח, נפתח תיק ואז הוא מייד מופיע בסטטיסטיקה.

חניתה צימרין: הוא לא מבשיל לתביעה.

חניתה צימרין: זאת אחת הבעיות האחרות שאני רוצה להעלות.

חניתה צימרין: יש לנו עכשיו מקרה שנע בין שתי ערים.

חניתה צימרין: היתה בדיקה בעיר אחת ובינתיים המשפחה עברה לעיר שנייה.

חניתה צימרין: כעת שתי פקידות הסעד מעבירות את זה אחת לשנייה בפינג-פונג וזה לא מבשיל לפנייה למשטרה.

מיכאל מלכיאור: את צריכה להבדיל בין חובת הדיווח לבין השאלה מה נעשה אחר-כך עם התיק.

טל ארזי: יש קשר ברור מאוד.

טל ארזי: בגלל שקיימת חובת הדיווח הנתונים האלה היו חייבים להיות רשומים במשטרה.

מיכאל מלכיאור: זה מה שאני שואל כל הזמן.

מיכאל מלכיאור: 3,600 המקרים של אלימות שמגיעים אליכם, כולם מדווחים?

חניתה צימרין: כל מקרה שלפי החוק צריך לדווח עליו, מועבר אליהם.

חניתה צימרין: אלא אם כן המקרה הגיע אלינו מהרשויות.

מאיר דב ברקוביץ: היא מדברת על כל המקרים שצריך על-פי החוק לדווח.

חניתה צימרין: אנחנו מדווחים לפקיד סעד ולא למשטרה.

מאיר דב ברקוביץ: ד"ר חניתה צימרין אומרת שכל מקרה שחייב בדיווח לפי החוק, מדווח.

מאיר דב ברקוביץ: השאלה שמעניינת אותי, מתוך 3,599 מקרים, בכמה מקרים אתם סברתם שלפי החוק אתם חייבים לדווח?

מיכאל מלכיאור: היא אומרת שכמעט כולם.

מרים פבר: זה לא משפיע על הנתונים שלו, ואני אסביר למה.

מיכאל מלכיאור: מה המספר האבסולוטי של התיקים שנפתחו אצלכם?

מאיר דב ברקוביץ: תיקים בתוך המשפחה:

מאיר דב ברקוביץ: בשנת 2003 ב-8 החודשים בין ינואר לאוגוסט נפתחו 1686 תיקים; ובשנת 2004 בחודשים ינואר-אוגוסט נפתחו 1712 תיקים.

מאיר דב ברקוביץ: תיקים מחוץ למשפחה: בשנת 2003 בחודשים ינואר-אוגוסט נפתחו 3,925 תיקים; ובשנת 2004 בחודשים ינואר-אוגוסט נפתחו 4,176 תיקים.

מאיר דב ברקוביץ: כפי שאמרתי, זה 2/3 מחוץ למשפחה ו-1/3 בתוך המשפחה.

שוש צימרמן: אלה תיקים שבסופו של דבר הגיעו להבשלה או בכלל תיקים שנפתחו?

מאיר דב ברקוביץ: זה סך כל התיקים שנפתחו – אי תביעה, פ"א וכולי.

מאיר דב ברקוביץ: אלה תיקים מ-2003 ו-2004 כך שעדיין לא תמיד ניתן לבחון האם הם יבשילו לתביעה אבל אנחנו יכולים להגיד למשל שמתוך התיקים האלה רבע מהתיקים הם תיקים שנסגרים מייד או נסגרים בהתחלה אבל שאר התיקים עדיין בטיפול.

מאיר דב ברקוביץ: הנושא השני שרציתי להתייחס אליו, פרט לחובת הדיווח, הוא לא נתון משטרתי מוסמך ואני מתבטא בו קצת כהדיוט אבל אנחנו יודעים מתוך העיסוק בתחום הזה שבמשפחות האלימות יש לעתים נטייה למצוא גורם חיצוני ולומר שבגללו המצב שלהם כזה וכזה.

מאיר דב ברקוביץ: הקישור שנעשה כל הזמן בין המצוקה הכלכלית והמתח הביטחוני לעלייה בתופעות האלימות לפעמים נראה לי קצת מופרך.

מאיר דב ברקוביץ: זאת אומרת, נוח לנו כחברה להגיד שאין איזו בעיה מיוחדת אצלנו אלא אנחנו בסביבה כזאת, ויש אירועים כאלה וכאלה, כל מיני השפעות.

מאיר דב ברקוביץ: אני לא בטוח שזה כך.

מאיר דב ברקוביץ: אני לא יודע אם הדבר הזה נבדק.

מאיר דב ברקוביץ: אני חושב שלאורך הזמן, בנתונים לאורך השנים לא תימצא קורלציה בין שנים שהיו רווּיות במתח לבין שנים אחרות משום שיש איזו עלייה מתמדת בנושאים האלה.

מאיר דב ברקוביץ: לגבי השאלה האם זה רק עניין של מודעות: אני חושב שלמרות מה שנאמר כאן, שזה לא רק עניין של מודעות, הרי ברור, כפי שאמרת לנו קודם, שכאשר עושים איזה קמפיין יש עלייה גדולה במספר הפניות.

מאיר דב ברקוביץ: זאת אומרת שכן יש משהו שעדיין נותר לעשות להגברת המודעות.

מאיר דב ברקוביץ: בסופו של דבר אני חושב שהמקום בו צריך לחפש את הפתרון – אולי באזור רווי מתח צריך לעשות איזו פעולה זמנית אבל זה לא יפתור את הבעיה לאורך זמן.

מאיר דב ברקוביץ: זה מחזיר אותנו לסוגייה מה היכולות של גורמי הטיפול ומה הם מסוגלים לתת.

מאיר דב ברקוביץ: הדבר הזה עם השנים הלך וירד, היכולות האלה ירדו, התקציבים קטנו על אף שהאוכלוסייה גדלה.

מאיר דב ברקוביץ: כלומר, לא רק האלימות גדלה אלא האוכלוסייה גדלה.

מאיר דב ברקוביץ: לכן כאשר אין טיפול מגיל צעיר אז בגיל העֶשְרֵה תמצא אותם עושים עבירות, ולאו דווקא בגלל שהם חיים באזורי אלימות מושבעים.

נועם הס: אני חושב שאי אפשר להתעלם מכך שבמקומות מסוימים אנשים עוברים stress משמעותי מאוד.

נועם הס: כשאתה גר באזור שיורים עליו טילים – זה מלחיץ מאוד.

נועם הס: מה זה זמני?

נועם הס: 4 שנים בחייו של נער זה זמן רב מאוד.

מאיר דב ברקוביץ: אלה דברים זמניים.

מאיר דב ברקוביץ: גם כשיבוא שלום לא תיפתר בעיית האלימות.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש שאנחנו נדבר בתמציתיות.

מיכאל מלכיאור: נאמרו כאן דברים חשובים מאוד.

מיכאל מלכיאור: אני לא חושב שיש סתירה, כאשר יש מתח מיוחד ברור שצריך טיפול מיוחד אבל זה לא משפיע על הנתונים הרב-שנתיים שמעידים על גידול משמעותי כל-כך באלימות בחברה הישראלית, ובין הילדים בפרט.

מרים פבר: נתבקשתי על-ידי המשרד שלי ללכת גם לוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

מרים פבר: לכן אני מבקשת רשות לדבר כעת.

מרים פבר: אני מסכימה עם הדרישה של ד"ר חניתה צימרין, שהמדינה צריכה לקחת על עצמה אחריות גדולה יותר לטיפולים, שצריך להקצות לזה משאבים ועל ידי כך לפתח את השירותים.

מיכאל מלכיאור: זה אומר שאתם תתנו להם עכשיו משאבים?

מרים פבר: הלוואי ויכולנו.

מרים פבר: אני מודה לאלוהים על קיומם מפני שאנחנו יודעים לפחות שכאשר אין לנו די תחנות להפנות אליהן ילדים אז יש את אל"י, יש את גברת טליה אתגר מעל"ם, יש כמה תחנות.

מרים פבר: אין לנו אפשרות לתת מענה לכל הצרכים.

מרים פבר: האם המספרים הגדלים באל"י מעידים על כך שיש עלייה בהתעללות?

מרים פבר: אני שמה על זה סימן שאלה.

מרים פבר: אני חושבת שהמודעות לאפשרויות הטיפול ולצורך בטיפול גדלה אצל הורים, גדלה במשפחות, גדלה בשירותי הרווחה.

מיכאל מלכיאור: גדלה בהיקף כל-כך קיצוני בפרק זמן כל-כך קצר?

מרים פבר: זה לא פרק זמן קצר, זה תהליך אין-סופי, מצד אחד של פיתוח השירותים ומצד שני של חקיקה.

מרים פבר: הקושי שלנו היום נובע – ואני אגיד דבר קשה – גם מעודף חקיקה.

מרים פבר: יש לפעמים עודף חקיקה שנראית ראויה מאוד.

מרים פבר: יש עכשיו שתי הצעות חוק על הפרק שנראות ראויות מאוד, ואני לא אגיד מילה רעה עליהן, אבל אף אחד לא מוכן להקצות להן את המשאבים הנדרשים.

מרים פבר: אני מדברת למשל על הצעת חוק לשירות ראשוני לנפגעי עבירות מין.

מרים פבר: נערה מגיעה לבית-חולים ואומרת:

מרים פבר: אנסו אותי ואני לא רוצה שההורים שלי יידעו.

מרים פבר: אז פתאום המערכת צריכה להתארגן ולעשות דבר מה.

מרים פבר: בהצעת החוק אומרים: לא יעשו את הבדיקה אלא אם פקיד סעד יהיה חלק מהצוות ויגיד שמותר לעשות אותה.

מרים פבר: אתה יודע מה זה מטיל על פקידי סעד?

מרים פבר: מה קרה עד היום?

מרים פבר: בתי-החולים התארגנו יפה מאוד עם הנערה, את רובן הביאו לשתף את ההורים.

מרים פבר: ברגע שיהיה כתוב בחוק שפקיד סעד הוא חלק מהצוות, אנחנו נחדל לעשות דברים אחרים ונצטרך לרוץ לבית-חולים כל אימת שמגיעה נערה כזאת.

מרים פבר: זאת עודף חקיקה, שנראית ראויה מצד אחד אבל מצד שני משתקת את המערכת.

מיכאל מלכיאור: אי אפשר לאחוז את החבל משני קצותיו.

מיכאל מלכיאור: או שאת מתנגדת לחקיקה ואומרת שאין בה צורך, או שאת אומרת שהחקיקה ראויה אבל אין לכם תקציב לבצע אותה.

מרים פבר: אני אומרת שהתשובה לחקיקות הנוספות צריכה להיות מלווה בתקנים ובתקציב.

מרים פבר: תקחו את הצעת החוק שעלתה לדיון בוועדת השרים לחקיקה השבוע, הצעת חוק ראויה מאוד, שמחייבת להרחיק פוגעים מינית משכונת המגורים של הקורבן.

מרים פבר: זה באמת חוק ראוי אבל המענה לו הוא מאוד עמוק ואף אחד לא מוכן לתת לשם כך את המשאבים.

מרים פבר: אם נחשוב על האיש הזקן שפגע בכמה ילדים בשכונה, באה בתו ואמרה: אני לוקחת אותו אליי.

מרים פבר: נפתרה הבעיה, יופי.

מרים פבר: הוא עבר לעיר אחרת ונכנס למיטה עם הנכדה שלו ואנחנו נאלצנו להוציא את הנכדה למרכז חירום.

מרים פבר: האם מישהו בדק לאן הוא הולך?

מרים פבר: מישהו עקב אחרי זה?

מרים פבר: יש שירות מעקב אחר פוגעים מינית?

מרים פבר: זה דורש משאבים.

מרים פבר: החקיקה הזאת ללא משאבים היא אסון.

מיכאל מלכיאור: את אומרת שיש פער בין החקיקה לבין הרצון של הגוף המבצע לבצע את החקיקה כמו שצריך, לאכוף את החקיקה.

מרים פבר: לא הרצון.

מרים פבר: היכולת.

רינה יצחקי: זה עניין של סדר עדיפויות.

מיכאל מלכיאור: לא נכון להגיד שזה עניין של יכולת.

מיכאל מלכיאור: אני מזמן לא מוכן לקנות את זה.

מיכאל מלכיאור: מדינת ישראל היא מדינה עשירה, מדינה שהתל"ג שלה עלה מאוד.

מיכאל מלכיאור: עכשיו קיבלנו נתונים לפיהם אנחנו במקום שלישי בעולם בצמיחה.

מיכאל מלכיאור: מדינת ישראל לא מוכנה לקחת אחריות על ביצוע של החקיקה, שכולם חושבים שהיא חקיקה נחוצה.

מיכאל מלכיאור: היא לא מוכנה להקצות את המשאבים הנחוצים ולקחת אחריות, זה הכול.

מיכאל מלכיאור: זה התנערות מאחריות.

מיכאל מלכיאור: זה לא עניין של עודף חקיקה.

מיכאל מלכיאור: אם זה עודף חקיקה, אני רוצה לשמוע על כך ממך, אז אנחנו נתנגד לחקיקה, אם את חושבת שאין בה צורך.

מיכאל מלכיאור: אם את חושבת שיש צורך ושאלו דברים חיוניים, אנחנו לא מדברים על איזה לוקסוס, אז צריך להקצות את המשאבים הנחוצים.

מרים פבר: אני מתנגדת לעודף חקיקה ללא היערכות.

מרים פבר: זה עניין תקציבי, שלא מכירים בצרכים הנובעים מן החקיקה הזאת.

מרים פבר: לפעמים עודף החקיקה מביא לפעולות מיותרות וזה גם דורש חשיבה.

מרים פבר: אנחנו הקמנו ועדה בין-משרדית, ואני מקווה שתהיה לנו בקרוב גם הצעת תיקון חוק לחובת הדיווח.

מרים פבר: חובת הדיווח הביאה עודף של דיווחים לא נחוצים והיא מכבידה על המערכת ומשתקת אותה.

מרים פבר: יש דברים שאין בהם צורך.

מרים פבר: צריך לצמצם את חובת הדיווח כדי להגיע לפגיעוֹת האמיתיות.

טל ארזי: חלק מזה נובע לדעתי מכך שאין הנחיה מתאימה במשרד הרווחה.

טל ארזי: רופא מספר שאמא באה אליו וסיפרה לו איך באובדן עשתונות היא לא ידעה מה לעשות והחטיפה מכה לילדה, ופקיד הסעד אמר לרופא שהוא חייב לדווח על זה.

חניתה צימרין: היום הוא חייב, היום אין שום שיקול דעת.

מרים פבר: זכינו בקצת שיקול דעת ממשרד המשפטים.

מרים פבר: היום כאשר מדווחים לנו ואם מתברר לנו שזה לא בדיוק כפי הכתוב בחוק אנחנו לא צריכים לדווח.

טל ארזי: יש בעיה עם האופן שפקידי הסעד מנחים את הציבור.

גילה פינקלשטיין: המעורבות של פקיד סעד והמעקב שהוא עושה, לדעתך זה מיותר?

גילה פינקלשטיין: זה הרי דבר בסיסי.

מרים פבר: הוא חשוב מאוד ובסיסי מאוד.

מרים פבר: הייתי רוצה שאנחנו נצליח למקד את הטיפול בדברים שיש בהם צורך ולא לשתק את המערכת בדברים לא נחוצים.

גילה פינקלשטיין: אבל במקרים שהוועדה שלכם תחליט שחייבים התערבות של פקיד סעד הרי זה התערבות חיונית.

מרים פבר: נכון.

מרים פבר: אני לא רוצה לבטל את חובת הדיווח, חס וחלילה, אלא למקד אותה בדברים חשובים.

מרים פבר: לא לשתק את המערכת.

מיכאל מלכיאור: אז יכול להיות שאתם צריכים לעשות הסברה טובה יותר, מתי צריך לדווח ומתי לא.

מרים פבר: אחרי הסברה ארוכה מאוד במשרד המשפטים זכינו בקצת שיקול דעת, מתי לא צריך להעביר ומתי לא צריך לפתוח תיק.

יגאל יאסינוב: תוציאו על זה חוזר מנכ"ל?

מרים פבר: לא.

מרים פבר: אנחנו מעבירים את זה לפקידי סעד.

מרים פבר: הם יודעים היום מה מותר להם.

קריאה: אני מקווה שאנשים לא ינצלו את הפרצה הזאת לרעה.

מרים פבר: כדוגמה לשיקול הדעת שזכינו לו, אם פקיד סעד מקבל דיווח על מקרה והוא פותח את החוק וזה לא נכלל בחובת הדיווח, מותר לו לא להעביר למשטרה.

מרים פבר: עד עכשיו אסור היה לו, כאשר הוא קיבל דיווח הוא היה צריך להעביר את זה למשטרה.

גילה פינקלשטיין: הוועדה הזאת יכולה להחליט גם באילו מקרים צריך להצמיד עובד סוציאלי או פקיד סעד.

מרים פבר: ככל שהעיסוק בעניין הזה גדל, אנחנו לומדים יותר.

מרים פבר: למדנו המון על יכולות טיפוליות ועל תוכניות טיפול ופיתחנו כולנו יחד כל מיני תוכניות טיפול.

מרים פבר: הן אפס קצהו של הצרכים כי הצרכים גדלים וגם כי אנחנו יודעים היום שאפשר לעזור ליותר אנשים.

מרים פבר: אם היום יושבים בתוכנית "חמלה" – זאת תוכנית עבודה קבוצתית להורים פוגעים פיזית – אנשים שבחיים לא היו מגיעים לטיפול אבל היום הם מגיעים והילדים יכולים להיות בחזרה בבית, אז היכולות הגדלות דורשות משאבים כדי לעזור.

מרים פבר: זה סוג אחד של הסבר על הדיספרופורציה.

מרים פבר: אני לא בטוחה שהאלימות בתוך המשפחה באמת גדלה בשיעור כל-כך גבוה.

מרים פבר: מחוץ למשפחה זה סיפור אחר לדעתי.

מרים פבר: מחוץ למשפחה יש באמת גידול במספר מקרי האלימות.

מרים פבר: מחוץ למשפחה יש שינוי של נורמות ואנחנו רואים פגיעות של ילדים בילדים שלא ראינו כמותן בעבר, ולא כולן נובעות מכך שהילד עצמו נפגע בתוך המשפחה.

מרים פבר: מה שהיה פעם מובן מאליו, שאם ילד פוגע מינית זה סימן שפגעו בו בתוך המשפחה, היום פחות מובן מאליו.

מרים פבר: היום זה מגיע אל הילדים דרך האינטרנט והטלוויזיה.

מרים פבר: לכן כאשר אנחנו הולכים עכשיו להקים תוכניות לילדים פוגעים מינית בתוך הפנימיות אנחנו לא מתחילים עם הפוגעים קשה, שצריך אולי להרחיק אותם, אלא אנחנו מתחילים עם חינוך לנורמות, ואותו דבר משרד החינוך.

מרים פבר: צריך להגיד בקול ההיפך ממה שנאמר בטלוויזיה ובאינטרנט, צריך לחנך את הילדים שמה שהם רואים זה לא מה שמותר.

מרים פבר: כל חוק חדש שנחקק מחייב אותנו להתמחות.

מרים פבר: מה אנחנו עושים עם ילדה שנאנסה ומסרבת לשתף את ההורים, כשהיא בסיכון?

מרים פבר: אז אנחנו נכנסים.

מרים פבר: אם היא בסיכון, אם אי אפשר לעזור לה בתוך מערכת בית-החולים אנחנו תמיד נכנסים.

מרים פבר: אבל בזה צריך להתמחות.

מיכאל מלכיאור: ילדה שנאנסה היא לא תמיד בסיכון?

מרים פבר: אין חובת דיווח כשאח קטין פוגע באח קטין בתוך המשפחה.

מרים פבר: כאשר אח בן 17 פוגע באחותו אין חובת דיווח.

מרים פבר: כאשר הורים לא מגינים על ילדיהם לפי סעיף 3(7)(2) אז יש חובת דיווח על התנהגות ההורים, זאת ההנחיה שלנו לפקידי סעד.

מרים פבר: כאשר ההורים מבצעים את תפקידם, אנחנו יושבים איתם, מקבלים דיווח, הם הולכים לאל"י ואומרים שהם יטפלו בזה, בילד הפוגע ובילדה הנפגעת, שכל המשפחה תטופל ותהיה דינמיקה משפחתית כדי לברר איך בתוך הבית שלהם קורה דבר כזה – אז אנחנו לא הולכים למשטרה, אין חובת דיווח.

מרים פבר: אם הם לא עושים מה שצריך אנחנו הולכים לפי סעיף 3(7)(2) ומדווחים למשטרה ואז כל העניין יוצא לאור.

ורד וינדמן: יש יוזמת חקיקה שבאה מאתנו, שנמצאת עכשיו אצל חברת הכנסת אורית נוקד, כדי ליצור חובת דיווח כזאת.

מרים פבר: ואני מתנגדת לכך.

מרים פבר: אני רוצה להשאיר סמכות הורית בידי הורים טובים.

מרים פבר: דברים קורים במשפחה.

מרים פבר: אני מתנגדת לתקן את זה.

מרים פבר: אני חושבת שכאשר יש הורים מסוגלים לא צריך לפתוח להם תיק במשטרה.

ורד וינדמן: הצעת החוק מדברת על דיווח רק לפקיד הסעד.

מרים פבר: אם הדיווח הוא רק לפקיד הסעד זה בסדר, אבל זה עדיין משאיר לנו את המעמסה.

מיכאל מלכיאור: מה את מציעה לעשות כאן?

מרים פבר: אנחנו מגלים יכולות לטיפול בצרכים אבל אין לנו כסף.

מיכאל מלכיאור: החדשות הטובות הן שאפשר לטפל ויש תוצאות טובות לטיפול.

מרים פבר: הבעיה היא מחסור במשאבים.

מרים פבר: אנחנו פונים גם לקבלת לתרומות, גם ל"אשלים" ואין כסף.

מיכאל מלכיאור: גברת שוש צימרמן, אני מבקש לשמוע על המודעוּת בבתי-ספר.

מיכאל מלכיאור: לפני כן קיבלנו דיווח שנעשה קמפיין קצר ומייד היתה הרבה יותר מודעות והגיעו המון פניות.

מיכאל מלכיאור: מה אתם עושים יום-יום בתחום הזה?

שוש צימרמן: אנחנו עושים הרבה דברים.

שוש צימרמן: אני רוצה לתת לך חוברת שיצאה בדיוק היום ממכבש הדפוס.

שוש צימרמן: אבל ברשותך, אני רוצה להתייחס לנושא הגידול במספר הפניות, ובמיוחד למר שפקד מאיר ברקוביץ אמר, ולהכניס את העניין אל תוך קונטקסט של ידע שכבר מוכר בעולם, שקשור להסבר איך מתרחשת תופעה של פגיעה בילדים.

שוש צימרמן: אנשים בעלי שיעור קומה בתחום הזה בעולם פיתחו מודל אקולוגי שמסביר איך מתרחשת התופעה והיום אנחנו משתמשים בזה.

שוש צימרמן: כאשר מנסים להסביר איך התופעה מתרחשת לא מסתכלים רק על גורם אחד אלא צריך לראות שקיימים כמה גורמים שחוברים יחד ואז מתרחשת פגיעה.

קריאה: הם גם מקיימים אינטראקציה בינם לבין עצמם.

שוש צימרמן: מדובר על 4 סוגי גורמים: 1) גורמים ברמת הפרט, הקשורים גם לאישיות של הבן אדם, האם הוא עבר התעללות בילדותו, אבל גם אם כרגע הוא נמצא במצב לחץ או משבר גדול מאוד, זה יכול כבר לשמש לנו גורם ברמת הפרט.

שוש צימרמן: 2) גורמים ברמת המשפחה – הרבה פעמים דינמיקה בין בני זוג, אישה שלא מתפקדת כאישה אלא כילדה של הילדים שלה יכולה לגרום לפגיעה.

שוש צימרמן: 3) ברמת הסביבה – כאשר יש סביבה אלימה.

שוש צימרמן: ההסבר של מר נועם הס, כאילו הכול נובע מהסביבה האלימה, הוא לא נכון.

שוש צימרמן: הוא אמר שלהשתמש בטיעון של החיים בחברה אלימה ולעשות נרמול של האלימות - - -

מאיר דב ברקוביץ: לא לחיות בחברה אלימה.

מאיר דב ברקוביץ: הטענה שלו היתה שהאלימות הגלובלית, העובדה שאנחנו חיים כאן באזור אלים ונמצאים במתחים ביטחוניים וכלכליים, זה ההסבר העיקרי לעלייה במספר הפניות על אלימות כלפי ילדים.

מאיר דב ברקוביץ: אני לא מקבל את הטענה הזאת.

מיכאל מלכיאור: אחד ההסברים שצוינו בתחילת הדיון היה, גם בגלל שהעלייה התלולה היתה בשנים 2000-2003, הוא שזה בא בגלל המתח הביטחוני, שזה מה שגרם ל"פיצוץ" של מקרי האלימות, אולי זה הקש ששבר את גב הגמל.

מיכאל מלכיאור: אני לא חושב שזאת היתה הכוונה אבל בגלל השנים וההשוואה למה שאירע ביש"ע ובמקומות אחרים נטען שיש קשר בין הדברים.

מיכאל מלכיאור: פקד מאיר ברקוביץ אמר שזה הסבר קל מדי ושלדעתו לא יהיה נכון להגיד שזה נובע מאיזה גורם חיצוני.

מיכאל מלכיאור: הוא אומר בדיוק כמוך, שכל הדברים קשורים ביחד.

שוש צימרמן: אם כך הוא אומר אז אני חוזרת בי.

שוש צימרמן: אני אומרת שאי אפשר להתעלם מכך שיש איזשהו נרמול של האלימות, העלאה של הסף.

מיכאל מלכיאור: אני מבקש שתעברי למה שאתם עושים.

שוש צימרמן: אני אחלק את מה שאנחנו עושים לשתי רמות: רמת המניעה ורמת הטיפול.

שוש צימרמן: אתחיל דווקא ברמת הטיפול.

שוש צימרמן: אמנם אתם אומרים שמשרדי הממשלה מתנערים, וגם אני לצערי לא יכולה להציג כאן הרבה דברים, אבל אני רוצה להציג כאן את נתח הטיפול בקורבנות שמשרד החינוך מקצה ב-3 השנים האחרונות.

שוש צימרמן: עד היום הוא הקצה סכום של קרוב ל-1.5 מיליון שקל – 0.5 מיליון שקל לשנת הלימודים הנוכחית.

שוש צימרמן: אנחנו פתחנו ב-11 מקומות בארץ – בפעם האחרונה שדיווחתי לוועדה היו 8 מקומות, עכשיו נוספו עוד 3 מקומות – שם ילדים שהם קורבנות מקבלים טיפול על-ידי פסיכולוגים בשירותים הפסיכולוגיים שעברו הכשרה.

שוש צימרמן: זה מהלך משותף עם משרד הרווחה, עם גברת מרים פבר, עם משרד הבריאות ועם עמותת "אשלים".

שוש צימרמן: התקציב הוא שלנו והטיפול הוא שלנו אבל השיתוף הוא בחשיבה ובבחירת המועמדים לטיפול כי אנחנו נותנים רק טיפול קצר-טווח של 15 פגישות לקורבן פגיעה מינית ולכן צריך את שיתוף הפעולה בין שלושת הגורמים.

שוש צימרמן: אם יש ילדים הזקוקים לטיפול ממושך יותר אז תמיד יש תחנה לבריאות הנפש שמלווה את הקורבן.

מיכאל מלכיאור: מה "אשלים" תורם לעניין הזה?

שוש צימרמן: "אשלים" הוא מעין אכסניה מלכדת.

שוש צימרמן: הם התחילו בקורס הכשרה ואחר-כך נכנסנו למהלך הרבה יותר גדול.

שוש צימרמן: ב-11 ישובים בארץ יש היום ועדות כאלה, עם טיפולים.

שוש צימרמן: השנה יש לנו תקציב לטפל ב-140 ילדים, 15 פגישות לילד.

שוש צימרמן: כל הטיפולים מלוּוִים בהדרכה למטפלים.

מיכאל מלכיאור: 140 ילדים – זה טיפה בים.

שוש צימרמן: אני לא באה להגיד שזה מספיק.

שוש צימרמן: אני חושבת שהמדינה צריכה לקחת על עצמה את האחריות לטפל בקורבנות.

מיכאל מלכיאור: לא בטוח שזה צריך להיות באחריות משרד החינוך במקרה הזה.

שוש צימרמן: משרד החינוך לוקח על עצמו את הטיפול במקרים מסוימים, על-פי קריטריונים שבנינו במשותף.

שוש צימרמן: אנחנו לוקחים אחריות על ילדים שנפגעו בתוך מערכת החינוך, וילדים שנפגעו פגיעות קלות יחסית, שההערכה היא ש-15 פגישות יכולות לקדם אותם.

שוש צימרמן: זה דבר שלקחנו על עצמנו.

מיכאל מלכיאור: מה שהוא כן באחריות משרד החינוך לדעתי הוא כל עניין המניעה והמודעוּת.

שוש צימרמן: אני רוצה להגיד שהגברת המודעוּת זאת עבודה סיזיפית שאנחנו עושים כל הזמן.

שוש צימרמן: זה מתחלק לכמה כיוונים: עבודה עם הצוותים, שיידעו איך לזהות ילדים כאלה.

מיכאל מלכיאור: יש לכם קמפיינים תקשורת בעניין הזה?

שוש צימרמן: אני חושבת שלקמפיינים יש אפקט אבל הם צריכים להיות בחסות המדינה, משהו הרבה יותר גדול.

מיכאל מלכיאור: "בחסות המדינה" זה אתם.

שוש צימרמן: הדברים האלה עולים המון כסף.

שוש צימרמן: ראיתי איך עושים את הקמפיין הזה בארצות-הברית וזה מצא חן בעיניי.

שוש צימרמן: מדובר בסכומי כסף גדולים מאוד.

מיכאל מלכיאור: אפשר להתחיל.

טל ארזי: יותר חשוב שיידעו מה זה חובת דיווח.

חניתה צימרין: מה שאנחנו עושים ומה שאתם עושים הוא טוב יותר ממה שעושים בארצות-הברית.

שוש צימרמן: אם היה עומד לרשותנו סכום כסף גדול והייתי צריכה להחליט אם אני מוציאה אותו בעבודה סיזיפית בהסברה, בעבודה עם מחנכים ועם צוותים, או לצאת לתקשורת – הייתי בוחרת באפשרות הראשונה.

שוש צימרמן: אמנם רואים את הפירות רחוק יותר וזה לא מאוד מתוקשר אבל אני חושבת שבזה היינו רואים פירות.

שוש צימרמן: עובדה ש-70% מהדיווחים לרשויות הרווחה באים היום ממערכת החינוך.

מיכאל מלכיאור: זה לא פלא.

שוש צימרמן: זה איזה תהליך שאנחנו עברנו.

שוש צימרמן: זה לא היה כך בעבר, לא היו דיווחים.

מיכאל מלכיאור: זה שהפניות ממערכת החינוך מהוות 70% מכלל הדיווחים, זה לא אומר שיש הרבה דיווחים.

שוש צימרמן: זה מעיד על תהליך מסוים של הכשרה ושל חינוך לזיהוי.

שוש צימרמן: מניעה צריכה להיות מצד אחד לזיהוי ולאיתור של הילדים האלה אבל הפן השני, שנראה לי חשוב מאוד ואנחנו עובדים בו כל הזמן, זה לדבר עם הילדים על הנושאים האלה.

שוש צימרמן: זה סוג אחר של הכשרה.

שוש צימרמן: צריך להכשיר מורים ואנשי מקצוע כיצד לדבר עם הילדים על התעללות מינית.

שוש צימרמן: לפעמים אפילו להגיד את המילים זה קשה.

מיכאל מלכיאור: יש לכם הרגשה שהמורים מדברים עם התלמידים בנושא הזה?

שוש צימרמן: המורים מדברים עם התלמידים אבל לא מספיק.

רז משגב: מה אחוז מקרי ההתעללות המינית מתוך סך כל הדיווחים על מקרי האלימות?

גיל רונן: בארצות-הברית זה 10%.

גיל רונן: הקטגוריה הכי גדולה של אלימות היא הזנחה.

חניתה צימרין: אבל היא קטגוריה מאוד תת-מדוּוחת.

מאיר דב ברקוביץ: אני מסכים אתך.

מאיר דב ברקוביץ: אני חושב שמבין מקרי האלימות ההתעללות היא השכיחה ביותר בפועל אבל מאחר וקשה מאוד לכמת את ההתעללות למשהו שהוא דיווח, שהוא תיק, שהוא עבירה, לכן בתיקים הוא תמיד הכי קטן.

מאיר דב ברקוביץ: התעללות יכולה להיות גופנית, נפשית או פיזית.

מאיר דב ברקוביץ: על התעללות נפשית למשל אין כמעט דיווחים מעשיים אבל היא שכיחה מאוד.

שוש צימרמן: היום הגיע מבית-הדפוס ספר שפיתחנו במשך כמה שנים, אסופה של יצירות ספרותיות לגילאי גן עד סוף בית-ספר יסודי שמאפשרות לדבר עם ילדים על הנושאים האלה.

שוש צימרמן: אנחנו בתהליך פיתוח של ההמשך.

שוש צימרמן: חלקם מעובדים לעבודה ביבליותרפית עם ילדים בכיתה, זאת אומרת לדבר עם ילדים בכיתה על הקשיים שלהם, על התוקפנוּת וגם על הקורבנוּת.

שוש צימרמן: הדפסנו 5,000 עותקים בשיתוף עם עמותת "אשלים", הם שילמו חלק מזה.

ורד וינדמן: השאלה מה עושה משרד החינוך בנושא התקשורתי ובחינוך ליחסים בין המינים.

שוש צימרמן: בשנה שעברה התחלנו באיזה תהליך, שכרגע צריך להפיץ אותו, של דיבור עם בני נוער על תפיסת נורמות והתנהגות בין המינים.

שוש צימרמן: זה תהליך שאנחנו עושים ביחידה לחינוך מיני ואנחנו עדיין בתחילתו.

רינה יצחקי: אני רוצה להתחיל במחמאה אבל היא תהיה מלווה אחר-כך בביקורת.

רינה יצחקי: המחמאה היא בהחלט למה שעושים בשפ"י, על האיכות של התהליכים ושל החומרים.

רינה יצחקי: אני בטוחה שאילו אני הייתי שם הייתי גם כן רואה את הצד המלא של הכוס ואת היופי של העבודה, ואני מודעת לעבודה שלכם, אבל גם ישבנו יחד וראינו כמה חסר, כמה חוליות בשרשרת לא נחשפות בכלל לדברים האלה.

מיכאל מלכיאור: אבל היא לא טענה אחרת.

רינה יצחקי: היא טענה שזה לא מספיק ואני חושבת שזה טיפה בים.

רינה יצחקי: יש הבדל בפרופורציות.

רינה יצחקי: זה קשור גם למה שאמרה קודם גברת מרים פבר, לעודף דיווח.

רינה יצחקי: אני חושבת שאלה שצריכים לדווח לא יודעים מימינם ומשמאלם ולכן לעתים יש דיווח-יתר ולעתים לא מדווחים בכלל.

רינה יצחקי: צריך להגיע לבתי-הספר עד למטה, זאת אומרת עד המורה בכיתה, לא רק עד היועץ או המפקח על היועצות.

רינה יצחקי: יש כאן בעיה.

רינה יצחקי: כפי שאמרת, אדוני היושב-ראש, וכך גם כולנו אומרים, צריך לדבר עם הילדים.

רינה יצחקי: הילדים רואים את המורים שלהם, הם לא רואים את המפקח המחוזי ואת האחראי ואת כל אלה, והמורים לא מגיעים לידע הזה.

רינה יצחקי: עד היום אין שום קורסים שמיועדים להדריך את המורים בנושא הזה ובקושי יש השתלמויות.

חניתה צימרין: אל תגידי שאין שום קורסים.

חניתה צימרין: באל"י יש קורסים שנתיים.

חניתה צימרין: אנחנו פותחים עכשיו יחד עם "אפיק" קורס למורים.

חניתה צימרין: בשנה שעברה עשינו קורס עם משרד החינוך.

רינה יצחקי: את יודעת שאני שמחה על כך אבל הייתי אתמול אצלכם ולא ידעתי על כך, אז הנה מידע טרי על השתלמויות מורים.

מיכאל מלכיאור: לכמה מורים זה מגיע?

מיכאל מלכיאור: כמה מורים יש במדינת ישראל?

רינה יצחקי: השבוע הייתי גם במכון "מופת", שעובד עם כל המכללות של משרד החינוך להכשרת מורים, ודיברתי עם המנהלת שלהם.

רינה יצחקי: אין להם אפילו רבע קורס או השתלמות בנושא הזה.

רינה יצחקי: הייתי בסמינר הקיבוצים והם אמרו לי שהם מוכנים לפתוח קורס בנושא הזה, כל מה שצריך זה סדר גודל של 30,000 שקל.

רינה יצחקי: אם מישהו יתקצב את זה יהיה קורס.

רינה יצחקי: זה אומר שעדיין אין הכשרה במוסדות להכשרת מורים.

רינה יצחקי: אני פוגשת הרבה מאוד מורים, וגם מגיעות אליי שאלות באתר האינטרנט שלי ממורים, ולפעמים אפילו מיועצים.

רינה יצחקי: אני לא יכולה לזהות אותם כי זה אנונימי כמובן, כל אחד יכול לכתוב שהוא מלכת אנגליה.

רינה יצחקי: הנושא הזה עדיין לא מטופל.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שזה דבר בסיסי, ללכת לסמינרים למורים בעניין הזה.

שוש צימרמן: בכמה סמינרים יש קורס קבוע, למשל ב"דוד ילין", ב"אורנים" וגם בנגב בגבעת וושינגטון.

יגאל יאסינוב: האם יש קורס למורים חדשים?

מיכאל מלכיאור: זה בדיוק מה ששאלתי, על הסמינרים להכשרת מורים.

רינה יצחקי: על זה אני מדברת ואת זה אני מנסה לקדם, אבל זה לישיבה אחרת שתהיה בעוד כמה חודשים.

רינה יצחקי: משפט אחד על הקמפיינים.

רינה יצחקי: בעיני הדור שלי פרסומת ופרסום זה עדיין מין דבר קליל.

רינה יצחקי: אני חושבת שאנחנו לא רגישים מספיק ולא יודעים עד כמה זה משפיע.

רינה יצחקי: זה מהווה גם לחץ על אלה בתוך המערכת שצריכים לדעת.

רינה יצחקי: זה לא נותן להם ידע איך לטפל בילד אבל זה נותן להם מודעות לתופעה.

רינה יצחקי: באמנת האו"ם לזכויות הילד אחד הדברים המרכזיים שנקבע הוא שיש לעגן הכול בחוקים, גם כדי להשיג תקציבים.

רינה יצחקי: גברת מרים פבר קודם הפכה קצת את הסדר בין הביצה והתרנגולת.

רינה יצחקי: אם יהיה חוק אז במשך הזמן יהיה תקציב.

רינה יצחקי: אם לא יהיה חוק, לעולם לא יהיה תקציב.

מיכאל מלכיאור: אני חייב לסיים את הישיבה בעוד 5 דקות אז אנחנו נעשה סבב קצר מאוד.

מיכאל מלכיאור: אני מתנצל מראש.

גיל רונן: אני מגוף חדש יחסית שנקרא "שדולת הגברים בישראל".

גיל רונן: אני אומר מראש להגנתי שאני כבר 40 שנים בן אחותה של גברת רינה יצחקי.

גיל רונן: כל דבר שיש לכם נגדי, קחו בחשבון שרינה עשויה להגן עליי.

רינה יצחקי: אל תביא בחשבון שום דבר ...

גיל רונן: יש הטיה מערכתית ומובנית בכל ההתייחסות שלנו לנושא ההתעללות במשפחה.

גיל רונן: הנושא הזה מנוצל לצערי על-ידי כל מיני פוליטיקאים או פוליטיקאיות לצורך ניגוח בין-מגדרי.

גיל רונן: איכשהו נוצרה בעם תפיסה שאלימות במשפחה היא בעיקרון אלימות של גברים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו דנו בזה בתחילת הישיבה ונאמר בדיוק ההיפך.

מיכאל מלכיאור: עם כל הכבוד לשדולת הגברים בישראל, לא זה נושא הדיון היום.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא מדברים על זכויות נשים או על זכויות גברים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מדברים על זכויות הילדים שמתעללים בהם.

גיל רונן: למה בכל הקמפיינים מראים אגרוף של גבר ואין שום התייחסות לנשים?

קריאה: זה לא נכון.

מיכאל מלכיאור: אני מודה לך.

מיכאל מלכיאור: זה לא נושא הדיון.

מיכאל מלכיאור: אנחנו דנו בזה בתחילת הישיבה.

חני בלום: גם אני מייצגת את שדולת הגברים בישראל.

חני בלום: אנחנו התעכבנו לצערנו בגלל משאית שהתהפכה בכביש ולכן לא היינו כאן בתחילת הדיון.

חני בלום: אני מבינה שהתייחסתם לנושא האימהות המתעללות.

חני בלום: אנחנו רוצים לדעת האם יש טיפול בעניין הזה.

חני בלום: האם כל המאמצים ממוקדים סביב טיפול באבות ומתעלמים מאימהות מכות?

מיכאל מלכיאור: אנחנו דנו בזה בתחילת הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אני מצטער על התהפכות המשאית, האיחור לא נבע בשל טעות שלכם.

מיכאל מלכיאור: נאמר בדיוק ההיפך ממה שאתם טוענים שהפוליטיקאים מנצלים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו כאן לא כדי לנצל את הנושא כפוליטיקאים, לא נגד גברים ולא נגד נשים ולא נגד אף אחד.

מיכאל מלכיאור: אבל דווקא במקרה הזה כן דיווחו שיש פי שתיים התעללויות של נשים מאשר של גברים.

מיכאל מלכיאור: זה דווח וזה מטופל.

גיל רונן: בציבור לא יודעים על כך.

מיכאל מלכיאור: אבל אנחנו לא כותבים בעיתונים.

מיכאל מלכיאור: אנחנו דנים כאן בוועדה של הכנסת.

גיל רונן: ההסברה חשובה מאוד.

מיכאל מלכיאור: אדוני, זה לא נושא הדיון.

מיכאל מלכיאור: פעם אחת נשב בוועדה לזכויות הגבר ונדבר על זה.

גיל רונן: ילד שאמא שלו מתעללת בו, אין לו זכות שהציבור יידע שזאת בעיה?

מיכאל מלכיאור: טיפלנו בזה במלוא הרצינות.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.

יגאל יאסינוב: יש לי הצעה בשבילך: תקרא את פרוטוקול הישיבה, בתחילת הישיבה נאמרו דברים, ותפרסם אותם.

רז משגב: היות וגם אני איחרתי עקב חסימת הדרך, אם מה שאני אגיד כבר נאמר כאן אנא הגידו לי.

רז משגב: אנחנו נתקלים בשנים האחרונות במידה הולכת וגדלה בהתהוות של סוג התעללות חדש, וזה ניתוק הילד מההורה שאיננו המחזיק.

רינה יצחקי: המשמורן.

רז משגב: בחוק האפוטרופסות המונח הוא "המחזיק".

רז משגב: ניתוקו של הילד על-ידי ההורה המחזיק מההורה שאיננו מחזיק ומבני משפחתו מהווה גם סוג של אלימות שאיננו מטופל היום.

רז משגב: הייתי מבקש להעלות את זה לסדר היום.

מיכאל מלכיאור: אנחנו טיפלנו בנושא הזה במספר ישיבות, ויש גם כל מיני דברים שנמצאים בצנרת בעבודה של משרדי הממשלה בנושא הזה.

מיכאל מלכיאור: אבל אני מצטער להגיד, זה לא נושא הדיון.

מיכאל מלכיאור: נכון שזה גם סוג של אלימות אבל אנחנו לא מדברים על זה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מדברים היום על נושא אחר.

מיכאל מלכיאור: נכון שגם זה שמשפחות נפרדות ושהילדים לא פוגשים את שני ההורים יכול להיות גורם שמביא בסופו של דבר לאלימות אבל כאן אנחנו מדברים על אלימות פיזית ומינית.

מיכאל מלכיאור: הנושא מספיק כבד כדי לא להכניס אליו את כל קבוצות האינטרסנטים הלגיטימיות שנלחמות על זכויות של כל מיני קבוצות בחברה.

גיל רונן: הזנחה היא הקטגוריה הגדולה ביותר בין סוגי האלימות.

מיכאל מלכיאור: לא הכול אפשר להלביש על נושא הישיבה היום.

גיל רונן: אבל זה היבט אחד של הבעיה.

מיכאל מלכיאור: אדוני, אתה לא מנהל את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: אני מנהל את הישיבה וכך אני קובע.

גיל רונן: "ככה" זאת לא תשובה.

מיכאל מלכיאור: עניתי תשובה עניינית.

גיל רונן: אתה אחראי על הילדים של כולנו.

מיכאל מלכיאור: אני אחראי על ניהול הישיבה הזאת ולא אתה ואין לך זכות דיבור.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה לסכם את הישיבה.

מיכאל מלכיאור: קודם כול, הנתונים שקיבלנו כאן, בעקבות העבודה המסורה של אל"י, הם באמת נתונים מבהילים, שמצביעים על "פיצוץ" של אלימות בתוך המשפחה ובחברה שלנו ככלל.

מיכאל מלכיאור: זה צריך להרים תמרור אדום בפני כל המערכות שלנו בחברה הישראלית.

מיכאל מלכיאור: אין ספק שחלק מהנתונים נובעים בשל כך שהיום יש יותר דיווחים ויש מודעות רבה יותר, בשל כך שיש היזון חוזר ובשל ההיחלשות של מערכת הרווחה, שמעבירה את הטיפול והאחריות יותר ויותר לעמותות פרטיות, שלצערנו לא מתוקצבות כמו שצריך על-ידי המדינה.

מיכאל מלכיאור: אבל יחד עם זה אין ספק שיש כאן עלייה מתמדת, שאין גורמים חיצוניים שיכולים להסביר אותה אלא שהפכנו להיות חברה אלימה הרבה יותר.

מיכאל מלכיאור: אנחנו צריכים לדעת את זה ולטפל בזה כראוי.

מיכאל מלכיאור: אנחנו ממליצים שמערכת החינוך תגביר את המאמצים, בחוזרי מנכ"לים, ותדרוש שכל מי שייכנס עכשיו כמורה חדש מכל הסמינרים יקבל הכשרה מתאימה.

מיכאל מלכיאור: לא יכול להיות שבגלל 30,000 שקל כל מי שילמד בסמינר הקיבוצים לא יקבל הכשרה איך לדבר עם התלמידים, מתי צריך לדבר בתחום הזה וכן הלאה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו ממליצים מאוד בפני משרד הרווחה, משרד האוצר והמשרדים הרלוונטיים להקציב את סכומי הכסף הדרושים לעמותות הפרטיות שעושות את העבודה שהמדינה היתה צריכה כנראה לעשות.

מיכאל מלכיאור: הוועדה תפנה בכתב בנושא הזה.

מיכאל מלכיאור: במקרה הזה במיוחד, אל"י היא לא עמותה קטנה.

מיכאל מלכיאור: היא מטפלת בחלק הארי של המקרים ואני חשוב שראוי שהיא תתוקצב כמו שצריך על-ידי המדינה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נפעל ככל שאנחנו יכולים כדי לקדם את זה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נפנה גם למשרד המשפטים בבקשה להביא את הדברים לא רק לכדי פתיחת תיקים אלא גם עד לכדי הגשת כתבי אישום בנושאים שדיברנו עליהם היום.

מיכאל מלכיאור: חבר הכנסת יאסינוב, הסיכום מקובל עליך?

יגאל יאסינוב: כן.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נמשיך לעסוק בנושא הזה, זה לא הדיון האחרון.

מיכאל מלכיאור: אנחנו מטפלים בו כל הזמן.

יגאל יאסינוב: אני מבקש לדווח לוועדה, לפני סיום המושב הקודם היתה ועדה משותפת של הוועדה לקידום מעמד הילד ושל ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות שדנה בחינוך המיוחד.

יגאל יאסינוב: אני צריך להודות למשרד החינוך, הם הסכימו ומחר תעלה הצעת חוק שלי שנותנת זכות להורים ולילדים להגיע לוועדת השמה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נשמח לתמוך בזה.

יגאל יאסינוב: אני רציתי שההכנה לקריאה ראשונה תגיע לוועדה לקידום מעמד הילד.

יגאל יאסינוב: זה אמור לעלות מחר להצבעה ואני אבקש להעביר את הצעת החוק לכאן.

רחל מרטין סעדה: הלוואי שתצליח.

טל ארזי: לא דיברנו על מערכת הבריאות אבל אני מבינה שאין כעת זמן.

מיכאל מלכיאור: הטיפול בנושא לא נגמר כעת ואנחנו נמשיך לעסוק בו.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה.