הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 16, פרוטוקול מספר 30, 2003-12-03 09:30

מיכאל מלכיאור: היתה לנו ישיבה אני חושב הכי מרגשת שאני זוכר, דיברנו על ילדים בריאים להורים פגועי נפש והחוסר אונים של החברה והחוסר תאום, והדברים שנתקלו והעדויות ששמענו אתמול, לא זוכר שהיה לנו כזה דבר.

מיכאל מלכיאור: אנשים ישבו וממש כולם עם דמעות.

מיכאל מלכיאור: אני מקווה מאוד שהמסקנות שאנחנו הגענו אליהם - גם נגיע לביצוען.

מיכאל מלכיאור: היום אנחנו רוצים לעסוק בשאלה מאוד ממוקדת, בעקבות פניה שהוועדה קיבלה מד"ר יצחק קדמן, שהוא ידוע לכולכם, מנכ"ל המועצה הלאומית לשלום הילד.

מיכאל מלכיאור: נראה לי שיש פה חלל גדול אצלנו של נושא שנופל בין הכסאות ושאף אחד לכאורה לא לוקח אחריות עליו, ופשוט אנחנו חייבים לפחות להגיע לליבון הנושא כדי שנוכל לדעת, לא יכול להיות שיהיה מצב שילד בחברה שלנו לא יהיה מי שאחראי, לוקח אחריות על שלומו ובטחונו.

מיכאל מלכיאור: הסיפור שבעקבות הסיפור הזה, היה סיפור של ילדה, שכנראה עברה את כל המסגרות השונות שאפשר לעבור אותם, ממקלט חרום ואחר כך מסגרת אחרת ובסוף הגיעה למוסד של צופיה וברחה מהמוסד, ואף אחד לא היה אחראי לילדה הזאת אחרי הפניות החוזרות.

מיכאל מלכיאור: אני גם לא יודע מה קרה בסוף כי עד שקיבלנו את כל המכתבים עוד לא נמצאה הילדה.

מיכאל מלכיאור: נשמע את הגורמים השונים, גם את הנציגות הרחבה של המועצה לילד החוסה, שיש לה הרבה ניסיון עם הנושא הזה, ואני מקווה שנוכל להגיע למסקנות בשותפות עם המשטרה ועם הגורמים הממשלתיים שיושבים פה.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

יצחק קדמן: כשפנה אלי מתנדב שיושב פה בשם חנן, אני שמח שהוא הצליח להגיע והוא יוכל אחר כך להשלים לכם, שהכיר את הילדה הזאת משהותה במקלט חרום אם אני זוכר נכון וליווה אותה והמשיך ללוות אותה בהתנדבות מלאה.

יצחק קדמן: והוא פנה אלי ואמר תשמע, אתה מוכרח לעזור, הילדה הזאת ברחה, אני מכיר אותה, היא בסיכון מאוד גבוה, זאת ילדה שקל מאוד לפתות אותה, היא נמצאת אי שם ברחוב, לא יודעים איפה היא, לא מחפשים אותה, אתה מוכרח לעזור.

יצחק קדמן: כשהתחלנו להיכנס לעניין, אני אומר לכם, אני נדהמתי לחלוטין.

יצחק קדמן: אנחנו מדינה קטנה, אנחנו מדינה שאמורה להיות אכפתית, וילדה בת שלוש עשרה וחצי, במצוקה נוראית, בסיכון גבוה, כולם מודים בזה, מי שמכיר אותה, היא כבר חודשיים מסתובבת במדינה הקטנה שלנו ואנחנו לא יודעים איפה היא, ואנחנו עוברים לסדר היום בסך הכל.

יצחק קדמן: ותוך כדי הטיפול התגלו לי באמת דברים קשים ביותר שהם מסתבר אופייניים מעבר לסיפור של הילדה, שקראנו לה דלית.

יצחק קדמן: אבל אולי אני תחילה אתאר מה שאנחנו יודעים.

יצחק קדמן: ואגב אנחנו היינו בנושא הזה בקשר שוטף גם עם מדור הנוער של המשטרה, גם עם סגן ניצב סוזי בן ברוך וגם עם קצינה אחרת במרחב שטיפל בעניין, גם עם חסות הנוער, גם עם שירותי הרווחה, במקרה הזה שירותי הרווחה בבת ים, שזה היה כתובת מגוריה האחרונה לפני שהיא נלקחה.

יצחק קדמן: ומצאנו ברוך נוראי בכל הטיפול בעניין הזה.

יצחק קדמן: מסתבר כך, אני אתאר את זה בצורה מאוד תמציתית.

יצחק קדמן: ברוב המקרים כשרשויות הרווחה המקומיות מסדרות או מוצאות פתרון וסידור של ילד במוסד הם עושים וי גדול על העניין והם גמרו את הסיפור.

יצחק קדמן: הילד במוסד, הילדה במוסד, הם כבר לא דואגים.

יצחק קדמן: יש מי שדואג.

יצחק קדמן: גם לא נשמר קשר אגב, אנשי המועצה לילד החוסה יוכלו ודאי להצביע על זה, גם בפנימיות אחרות, שהרשות המקומית ושרותי הרווחה לא בדיוק שומרים על קשר עם הילדה "שלהם".

יצחק קדמן: במוסד, במיוחד במקומות כמו צופיה, יש הרבה מאוד ילדות, שלמרות שזה בשבילן הצלת חיים לא רוצות להיות שם.

יצחק קדמן: זה לא מוסד שבאים מהרבה מאוד רצון, וחלק נשלחות לשם נערות בצו בית משפט, ויש בריחות.

יצחק קדמן: יש בריחות מצופיה, יש בריחות ממסילה, יש בריחות גם ממקומות אחרים.

יצחק קדמן: כפי שלנו הדברים הובהרו, גם מצופיה במקרה הזה, שהם אחראים על הנערה כל עוד היא אצלם.

יצחק קדמן: היא אצלנו, אנחנו אחראים.

יצחק קדמן: היא ברחה, זה כבר לא אחריות שלנו.

יצחק קדמן: במקרה הזה האחריות הסתכמה, לפי מיטב הבנתי, בכך שמוסד צופיה הודיע למשטרת יבנה, כי זה פשוט המשטרה הכי קרובה למקום שבו נמצא המוסד, הודיע על בריחה.

יצחק קדמן: ובזה נגמר התפקיד של מוסד צופיה.

יצחק קדמן: אגב, אני מוכרח לומר בסוגריים לראובן, אני נדהמתי ,כאשר כבר המשטרה היתה מוכנה, אחרי משא ומתן ואחרי, תיכף אני אתאר מה עברנו, לפרסם את תמונתה, ואולי להכריז עליה כעל נעדרת, הסתבר, לא תאמינו, שלאף אחד אין תמונה שלה.

יצחק קדמן: כולל במוסד צופיה.

יצחק קדמן: אני חשבתי מתנהל תיק, אז יש תיק עם תמונה, הרי זו לא הנערה הראשונה שבורחת.

יצחק קדמן: לאף אחד אין תמונה שלה.

יצחק קדמן: למזלנו חנן הציל אותנו.

יצחק קדמן: לחנן היתה תמונה וחנן מסר את התמונה למשטרה.

יצחק קדמן: אבל זה לא יכול להיות שהכל תלוי במתנדב שאולי מחזיק תמונה ואולי לא מחזיק תמונה.

יצחק קדמן: באיזו מדינה אנחנו חיים, אין תמונה שלה.

יצחק קדמן: ואם היא תברח מה יעשו, ואיך יעזרו למשטרה למצוא אותה.

יצחק קדמן: אין תמונה.

יצחק קדמן: אני נותן את זה כקוריוז כדי להבין, הרי פה לא צריך תקציבי עתק כדי לדאוג שבתיק תהיה תמונה של הנערה.

יצחק קדמן: אחר כך נתקלנו גם בבעיות עם המשטרה, למרות היחסים המצויינים שיש לנו, במיוחד עם מדור הנוער.

יצחק קדמן: יש בעיה שאני לא הצלחתי להבין אותה עד הסוף, אולי המשטרה תבהיר אותה היום יותר טוב.

יצחק קדמן: לי נמסר על ידי פקיד הסעד בעיריית בת ים שבדרך כלל המשטרה מתייחסת לנערות האלה בהגדרה, אני לא יודע אם היא רשמית או לא רשמית של ברחניות.

יצחק קדמן: וברגע שמתייחסים למישהו כאל ברחנית אז היא לא נעדרת.

יצחק קדמן: עכשיו יש משמעות להכרזה על ילדה כזאת כעל נעדרת בדרך שאפשר לפנות לציבור ולבקש את עזרתו.

יצחק קדמן: הממשלה אמנם, זה ביררתי, העבירה בין תחנות המשטרה, אחרי שקיבלה את התלונה, איזה שהוא מסר שילדה כזאת וכזאת נעדרת, אגב בלי תמונה כי למשטרה לא היתה תמונה.

יצחק קדמן: אבל היא לא הוכרזה כנעדרת.

יצחק קדמן: ויש פה לדעתי איזה שהוא ליקוי.

יצחק קדמן: אני חושב שהנערות האלה, גם אם הן ברחו מרצונן, ילדה בת שלוש עשרה וחצי, אגב הילדה הזאת, אני לא רוצה כרגע לפרט כי יש פה נציגים של התקשורת מה היא עברה בחייה עד גיל שלוש עשרה.

יצחק קדמן: אבל היא ברחה מרצונה, זאת אומרת היא מנהלת משק בית עצמאי באיזה שהוא מקום.

יצחק קדמן: זו הרי ילדה, זו ילדה שלא יכולה לדאוג לעצמה, זו ילדה שברור שצריך להתייחס אליה כאל מקרה חרום.

יצחק קדמן: אני גם מבין שיש כל מיני בעיות חוקיות שצריך לפתור אותם, כי בשלב מסויים כשהמשטרה היתה מוכנה להכריז עליה כעל נעדרת הם אמרו לי אנחנו צריכים את הסכמת הוריה.

יצחק קדמן: הילדה הזאת אבא אין לה, האמא שלה, אני שוב לא רוצה כאן להגיד במה היא עוסקת ואיך היא נראית וכמה אכפת לה,

יצחק קדמן: להעלות לגביו סימני שאלה.

יצחק קדמן: מפני שהעובדה היא, באמת עם כל הכבוד והידידות, העובדה היא שחודשיים אחרי שהיא ברחה עדיין לא מצאו אותה.

יצחק קדמן: נאמר לי במשטרה, ועד עכשיו למיטב ידיעתי ציטטתי כל מגע שהיה לי אתכם בדייקנות מרובה, נאמר לי במשטרה שצריך אישור של האפוטרופסים שלה כדי לפרסם את תמונתה כנעדרת.

סוזי בן ברוך: היא הכרזה שלי, אני צריכה לתת אישור.

יצחק קדמן: הורים בכלל.

יצחק קדמן: ואז היה צריך לפנות לפקיד הסעד.

יצחק קדמן: ופקיד הסעד, שבהתחלה אמר בסדר, הוא יתן אישור, כי הוא פקיד הסעד, בסוף פקיד הסעד, אני לא יודע מי נתן לו את ההנחיה, אמר אתה לא יכול לתת את האישור.

יצחק קדמן: אז מה לעשות, אז הוא יפנה לבית משפט.

יצחק קדמן: אז תפנה כבר לבית משפט, הוא נעלם לנו.

יצחק קדמן: יומיים הוא נעלם לנו, לא מצאנו אותו.

יצחק קדמן: אגב אנחנו בכל העניין הזה, כל חומר שהיה לנו, כל שם, כל טלפון, העברנו למשטרה מיידית.

יצחק קדמן: זה לא שהחזקנו אצלנו איזו שהיא אינפורמציה.

יצחק קדמן: בסוף הוא הוציא מבית משפט אישור ואז התחילה פרשת התמונה שלא היתה תמונה, גם בעניין הזה סייענו ואני שמח שסייענו.

יצחק קדמן: אבל כל המהלכים האלה, מדובר בדיני נפשות.

יצחק קדמן: אני אומר שוב, זו לא אשה בוגרת שעזבה את הבית בגלל ריב ונסעה לה לנוח באילת או במקום אחר.

יצחק קדמן: זאת ילדה בת שלוש עשרה שכל מי שיתן לה טיפת תשומת לב וקצת כסף היא תלך אתו לכל מקום.

יצחק קדמן: אגב, בשלב מסויים כשהעניין פורסם בתקשורת התחלנו לקבל פניות, שזה היה דבר מדהים, התחלנו לקבל פניות מכל מיני מקומות בארץ שבסוף זו לא היתה היא אבל זה היו כנראה נערות אחרות באותו מצב.

יצחק קדמן: צלצל אלינו איזה בעל קיוסק מבאר שבע והוא אומר אני יודע מי זאת.

יצחק קדמן: בסוף התברר שזאת לא היתה היא אבל הסתבר שבקיוסק שלו יש כל מיני נערות, כנראה גם ברחניות מכל מיני סוגים, שהוא רואה שם איך מנצלים אותן.

יצחק קדמן: אגב בלי להכתים אף אחד אני מוכרח לומר שמהמידע שקיבלנו הנערות האלה בחלקים גדולים משום מה מוצאות את נתיבן לאוכלוסיה הבדואית באיזור הנגב.

יצחק קדמן: זה מוקד משיכה, לא ברור לי כל כך למה אבל כנראה.

יצחק קדמן: אני אומר, כאשר התחלנו לקבל פניות הסתבר שזו לא היא.

יצחק קדמן: בשלב מסויים קיבלנו שיחת טלפון מאוד מעניינת, מאדם שהציג את עצמו כאביה החורג, ההגדרה מוטלת בספק, אבל הוא אמר לנו תשמעו, אני שמעתי את הדיווח בתקשורת, אני בדרכים שלי, באותה הזדמנות גם נתן לנו "מי שברך" שלם על האמא של הילדה ובמה היא עוסקת ומה הוא חושב עליה וכל מיני דברים כאלה, אבל הוא אומר אני השגתי את הטלפון הנייד שלה, ותקחו תעשו עם זה מה שאתם רוצים.

יצחק קדמן: אנחנו כמובן שהעברנו את זה גם למשטרה באופן מיידי.

יצחק קדמן: כדי לברר שזה לא סרק, חנן שהוא היחיד בינינו שמכיר את הילדה באופן אישי במשך שנים גם דיבר איתה בטלפון, וניסה, קודם כל התברר שזו אכן היא בטלפון הזה, וניסה לשכנע אותה לחזור.

יצחק קדמן: היא לא רצתה, אולי חנן יספר אחר כך על השיחה שהוא ניהל איתה.

יצחק קדמן: על כל פנים גם את המידע הזה העברנו למשטרה.

יצחק קדמן: אני מנסה להיות מאוד זהיר כדי לא להרגיז את סוזי אבל מה שנמסר לנו שנעשה ניסיון, אם אני אשתמש במילה הנכונה לאיכון על סמך מספר הטלפון ולא הגיעו.

יצחק קדמן: שאלנו למה לא עושים נסיונות נוספים, אמרו לנו שזה עסק מאוד מאוד יקר, נדמה לי אלפיים דולר לניסיון, ולכן בפעם האחרונה שדיברנו עם המשטרה אמרו לנו שלא חזרו כך.

יצחק קדמן: במהלך השיחות שלי עם הגורמים השונים שעסקו בזה אני שמעתי המון כעס, כאשר כל אחד מנסה להפיל את התיק על מישהו אחר.

יצחק קדמן: המשטרה יכולה לדבר בשם עצמה אבל אני שמעתי מהם המון כעס על רשויות הרווחה וגם על חסות הנוער שלא יודעים לשמור על הנערות ואחר כך המשטרה צריכה להשקיע כספים לחפש אותם.

יצחק קדמן: ושמעתי הרבה מאוד חוסר תקשורת בין הרשויות השונות, אתה הזכרת את זה במבוא.

יצחק קדמן: אני חושב, באמת המטרה שלי לא למצוא פה אשמים, זו ממש לא המטרה.

יצחק קדמן: אבל אם עד היום, חודשיים אחרי שילדה כזאת ברחה היא מסתובבת ולא יודעים איפה היא במדינה כזאת קטנה כמו שלנו, אם בהערת ביניים אני שומע מהמשטרה שיש כאלה שנעדרות גם ארבעה חודשים, ואני אומר שוב, מדובר על ילדות בסיכון, זה דבר שאנחנו לא יכולים להשלים אתו, אנחנו מוכרחים למצוא פתרונות, אנחנו מוכרחים לשפר את התקשורת בין הגורמים השונים שעוסקים בדבר הזה ולקחת אחריות על הילדות האלה.

יצחק קדמן: אנחנו לא היינו יושבים בשקט אם ילדה שלנו היתה נעלמת לנו ליום, ליומיים, ודאי לא כשילדה כזאת מסתובבת חודשיים.

מיכאל מלכיאור: המקרה הפרטי אבל אחר כך אני מציע שלא נעסוק במקרה הפרטי אלא באמת בנושא הכללי של מי באמת אחראי, ודאי שיש לנו כחברה אחריות קולקטיבית אבל מישהו צריך לקחת פה את האחריות ואת ההובלה.

מיכאל מלכיאור: זאת ילדה שהיתה צריכה להיות שייכת למסגרת החינוך במדינת ישראל, בחוק חינוך חובה.

מיכאל מלכיאור: היא ילדה שודאי מגיע לה שמישהו יהיה לה לאפוטרופוס ואחראי לשלומה, בטחונה, ילדה בסיכון לפי כל הגדרה שאפשר להגדיר.

מיכאל מלכיאור: חנן, בבקשה.

חנן רייכמן: מצופיה.

חנן רייכמן: אני הייתי בקשר איתה, הייתי מתקשר, במקרה התקשרתי יומיים אחרי שהיא ברחה, אמרו לי שהיא ברחה.

חנן רייכמן: אני עבדתי אתה במוסד קודם שהיא היתה ומאז הייתי אתה בקשר.

חנן רייכמן: אני לא מתנדב רשמי בשום מקום.

חנן רייכמן: הם אמרו לי שהיא ברחה, שאלתי מה עושים, נאמר לי שזה הופנה למשטרה, המשטרה מחפשת.

חנן רייכמן: לא שמענו כלום, היא כבר ברחה בעבר וחזרה אחרי כמה ימים ממוסדות אחרים.

חנן רייכמן: אחרי בערך שבועיים אמרו לי תשמע, זה כבר לא בטיפול שלנו, היא ירדה מהמצבה שלנו אחרי שבועיים, אנחנו לא מטפלים, זה בטיפול של המשטרה.

חנן רייכמן: באותו שלב פניתי לאיציק והוא פנה בדרכו.

חנן רייכמן: כמה שבועות אחר כך, אחרי שבאמת, אני הרגשתי ששום דבר לא קורה אבל באמת אני לא כל כך יודע, קיבלנו את המספר טלפון, דיברתי איתה בטלפון, היא אמרה לי שהיא כן רוצה להגיע למוסד, היא ילדה מפוקחת, היא ילדה אינטליגנטית.

חנן רייכמן: היא ידעה להגיד לי שהיא נמצאת במקום שמישהו מטפל בה, בחור מסויים, אבל הוא לא דואג לעתיד שלה.

חנן רייכמן: ככה היא ידעה להגיד.

חנן רייכמן: היא אמרה שהיא רוצה לחזור למוסד היא רק לא מוכנה לחזור לצופיה כי היה לה לא טוב, כי היא הרגישה בכלא וכו'.

חנן רייכמן: עבדתי אתה במקומות אחרים, גם לגבי מקומות אחרים היא הרגישה כלואה.

חנן רייכמן: לגבי המקומות האחרים האלה עכשיו היא רוצה לחזור אליהם.

חנן רייכמן: בכל מקרה כשדיברתי על כך נאמר לי שהיא חוזרת רק לצופיה כי צריך להגדיר גבולות, וכן הלאה.

חנן רייכמן: אני יודע שהייתי אתה בקשר ועכשיו חודש מאז שקיבלנו את מספר הטלפון, דיברתי אתה פעם פעמיים בשבוע.

חנן רייכמן: אף אחד אחר לא דיבר אתה.

חנן רייכמן: מה שהחוקרים לפעמים היו מתקשרים כדי לנסות לאתר אותה בכל מיני דרכים, היא כמובן לא שיתפה פעולה.

חנן רייכמן: היא פחדה שיחזירו אותה לנווה תרצה, כך היא אמרה, כי באיזה שהוא שלב מישהו זרק את האמירה הזאת, שהיא תועבר לכלא.

חנן רייכמן: הניסיון שלי לשכנע אותה שזה לא ככה לא בדיוק הרשים אותה.

חנן רייכמן: בכל מקרה המצב הוא שנכון להיום כבר שבוע שהטלפון כבוי , כלומר אין קשר טלפוני אתה.

חנן רייכמן: חוץ מזה אני לא יודע.

חנן רייכמן: הבחור שהיה אתה דיברתי אתו כמה פעמים.

חנן רייכמן: התרשמתי שבעקרון הוא דואג לה אבל באותו זמן הוא נשמע מסומם ומאוד מאוד אלים, רק מתוך הטלפון.

חנן רייכמן: רק אני אוסיף שלכל אורך הדרך ההרגשה היתה שפשוט אין גורם אחד שמלכד את כל הסיפור, חוץ מגורמים מתנדבים למיניהם.

מיכאל מלכיאור: חשוב מאוד.

סוזי בן ברוך: נכתב מכתב לשופט חשין ונאוה בן אור שוחחה אתי בעניין ואמרתי שכרגע אנחנו מנסים לאתר תמונה כי אין בצופיה תמונה, אחרי כמה דקות היא התקשרה ואמרה יש את התמונה אצל חנן, וקיבלנו את התמונה ממנו.

ראובן יעקב: שאני מציע באמת לקחת את הדברים בפרופורציות ולחכות שהוועדה תסיים את העבודה שלה.

ראובן יעקב: אני במקביל נמצא פה בכל מיני ועדות, שפעם עוסקים בנו שאין מספיק מעונות ופעם על זה שקיים המעון הזה.

ראובן יעקב: אז אנחנו צריכים קצת פרופורציות.

ראובן יעקב: לגופו של עניין, זה אחד הדיונים הראשונים שאני ממש לא רוצה להיות בעמדת התגוננות כי אני חושב שהבעיה היא באמת בעיה, היא בעיה של כולנו,

מיכאל מלכיאור: למצוא אשמים או לתקוף.

מיכאל מלכיאור: אנחנו פה בשביל לפתור את הבעיה.

ראובן יעקב: כל הזמן בדיאלוג מאוד מאוד רצוף, כשלכל אחד יש את החישוקים שלו ואני אנסה לתאר את החישוקים שלנו, של המערכת.

ראובן יעקב: יש פה דרך אגב מישהו מהרווחה, מפקידי הסעד?

ראובן יעקב: אני חושב שהם חוליה מאוד חשובה, הקהילה פה הם חוליה מאוד מאוד חשובה מבחינתנו, מבחינת התהליך שהיה צריך להתחיל אתם, אחר כך אתנו, אחר כך עם המשטרה.

ראובן יעקב: צריך להבין שהמעונות הם איזה שהוא כלי פה, גם לקהילה, גם לבתי המשפט, לתת את הפתרון המוסדי.

ראובן יעקב: גם החוק לא מאפשר לנו היום לטפל בחוסה שהוא מחוץ לכתלי המעון.

ראובן יעקב: וזה מעוגן בחוק.

ראובן יעקב: אני אתן לכם רק דוגמא אחת, אגב הנושא הזה, חוק הנוער, נמצא כבר בדיונים, אנחנו כולנו יושבים בוועדות במשרד המשפטים, יש הצעת חוק לשדרג קצת את חוק הנוער שהוא גם יתן מענה אני חושב לסוגיה הזאת של ברחנות של חוסים.

ראובן יעקב: אנחנו עובדים על החוק הזה כבר שמונה שנים, זה רק מראה כמה הוא מורכב ומסובך.

ראובן יעקב: למשל אני אתן לכם סוגיה אחת שהיא בעייתית.

ראובן יעקב: על פי חוק חוסה שבורח ממעון אז הוא עובר על החוק.

ראובן יעקב: זאת אומרת הוא מפר צו של בית משפט.

ראובן יעקב: מי שצריך לטפל במפרי צו בית משפט זה המשטרה.

ראובן יעקב: זאת אומרת אם למשל אני בטובי מורה למדריך חינוכי לצאת לרחוב או לצאת לבית של קטין שאנחנו יודעים שהנער נמצא שם במהלך הבריחה שלו ולהביא אותו חזרה למעון אותו מדריך יכול להיתקל בקשיים מאוד מאוד גדולים.

ראובן יעקב: כי על פי חוק הוא לא יכול לעצור את הילד, הוא לא יכול להכריח אותו לבוא אתו, הוא לא יכול להכניס אותו בכוח לרכב שלו.

ראובן יעקב: החניך יכול לקפוץ לו באמצע הנסיעה מהאוטו ואין שליטה על זה.

ראובן יעקב: זה יהיה רק מרצון, זו תהיה פעולה וולונטרית ורצון שדרך אגב אנחנו מאוד מנסים לעודד אותה כי אנחנו חושבים שזה גם מאוד טיפולי שהמעון יוצר את הקשר גם במהלך הבריחה עם הקטין ,עם המשפחה שלו, ועושה את כל הפעולות כדי להחזיר את הנער חזרה.

ראובן יעקב: דרך זה זה גם ליצור את הקשר הטיפולי וגם לתת את התחושה לחינוך שלא מוותרים עליו ונלחמים עליו וכו'.

ראובן יעקב: אבל זה יכול לעבוד במקרים שבאמת יש איזו שהיא רמה בסיסית של שיתוף פעולה.

ראובן יעקב: כשמדובר במעונות הקצה, במעונות הנעולים, במעון כמו צופיה שזה מעון להתערבות במשבר, ששם רמת ההתנגדות לקבל טיפול, רמת ההתנגדות להיות ולשהות במקום, במיוחד שהוא נתפס כמקום סגור, כמקום לא מייטיב בשלבים הראשונים, אז אין את הדיאלוג הזה.

ראובן יעקב: לכן גם אם היינו רוצים היום אז צריך לעשות או לתת איזה שהם סמכויות חוקיות לאותם אנשים שנגדיר אותם, סמכויות של שוטר, כדי להחזיר חזרה את החניכים.

מיכאל מלכיאור: רואים את זה.

מיכאל מלכיאור: אתה אומר שאתם כחסות הנוער והמעון שאין לכם שום סמכות, אין לכם מנדט ואין סמכות.

מיכאל מלכיאור: לפי דעתך למי יש, מי אפוטרופוס, מי אחראי לילדה הזאת לפי החוק?

ראובן יעקב: או עובד נערה במצוקה או מי שמנהל המקרה של הילד הזה, המוסד הוא פתרון זמני, המוסד הוא פתרון של אמצע, יש את התהליך של לפני ההוצאה מהבית, יש את התהליך של אחר כך חזרה אחרי הטיפולים החוץ ביתיים.

ראובן יעקב: אבל הגורם בקהילה שמלווה את הילד לאורך כל התהליך הזה הוא גם צריך להיות בנקודות האלה, אני מדבר עכשיו על הרצוי.

ראובן יעקב: אבל יבואו גם פקידי הסעד אני מניח, לא רוצה לייצג אותם פה, או גורמים אחרים בקהילה, וגם הם יטענו על עומסים, על חוסר יכולת, על חוסר ברמה הפרקטית לקחת נערה בהתנגדות ולכפות עליה או לתלוש אותה מאיזה שהוא כפר בדואי בנגב ולהביא אותה חזרה למעון.

ראובן יעקב: זה לא פשוט העסק הזה.

ראובן יעקב: זאת סוגיה אחת.

מיכאל מלכיאור: יגיד פקיד הסעד בדיוק אותו דבר ,

ראובן יעקב: שהיום אנחנו נצא מפה עם איזה שהוא פתרון בית ספר לעניין הזה, אני חושב שזה הרבה יותר מורכב.

מיכאל מלכיאור: השאלה הזאת ולא הגעתם למציאת איזו שהיא דרך שמישהו, יהיה זה פקיד הסעד או מי שאחראי על חסות הנוער או גורם אחר, בל חייב להיות מישהו שאחראי.

ראובן יעקב: אחראי לבין מי מבצע בפועל את הפעולה של האיתור, של ההחזרה חזרה לפנימיה.

מיכאל מלכיאור: אז יש כתובת.

ראובן יעקב: מלקבל החלטה פה ויש פה כל אחד וכל מערכת והאילוצים שלה, אני חושב שההיגיון אומר שמי שצריך להיות אחראי לאורך כל הדרך לגבי קטין שמגיע למעון זה הגורם שאחראי עליו על פי חוק, זה פקיד הסעד במקרה של החוק האזרחי, של טיפול והשגחה, זה קצין המבחן במקרה של הוצאה מהבית לפי החוק הפלילי.

ראובן יעקב: אגב גם כשקטין נמצא בתוך מעון, גם כשהנערה נמצאת בצופיה מי שאחראי עליה על פי חוק זה פקיד הסעד שהעביר אותה למעון.

ראובן יעקב: מי שמופיע בדיונים בבית המשפט לגבי מצבה של הקטינה במהלך השהות בפנימיה, על חשיבה על המשך דרכי טיפול זה פקיד הסעד.

ראובן יעקב: הוא המייצג אותה.

ראובן יעקב: שתבינו עד כמה זה מורכב.

מיכאל מלכיאור: הדבר הזה, אז מייד כשילדה בורחת מהמעון אז מודיעים מייד לפקיד הסעד?

ראובן יעקב: ארבע שעות של העדרות של קטין מהמוסד, מהמסגרת יש דיווח לגורם המפנה, במקרה הזה זה פקיד הסעד, למשטרה ולהורים או האפוטרופוס של הקטין כדי להודיע הילד לא נמצא בפנימיה ולהתחיל איזו שהיא עבודה, לבדוק אם הוא הגיע הביתה וכו'.

מיכאל מלכיאור: לא יודע.

ראובן יעקב: שבמקרה הזה פקיד הסעד כן קיבל את ההודעה.

ראובן יעקב: וזאת לא הסוגיה, פקיד הסעד טוען, או.

ראובן יעקב: קיי.

ראובן יעקב: , ברחה, אני אין לי את הכלים לטפל בה ולמצוא אותה.

ראובן יעקב: אגב לפני שהיא הגיעה לצופיה זה היה תהליך של לפחות שלושה חודשים של איתור של הנערה מהרגע שיצא הצו עד שתפסו אותה והביאו אותה למעון.

ראובן יעקב: זאת אומרת גם לפני זה היא היתה באיזה שהוא תהליך של שוטטות או הסתתרות.

ראובן יעקב: שהביאו אותה למעון.

סוזי בן ברוך: חודשים.

סוזי בן ברוך: אז כל הזמן היא בבריחה.

סוזי בן ברוך: יותר בריחה מאשר במעון.

ראובן יעקב: במהלך השנתיים האחרונות מתוך קרוב לשלוש מאות שמונים בנות שהגיעו לצופיה ברחו חמש נערות.

ראובן יעקב: ואם אני מסתכל על זה כתופעה ארצית, אני אומר מבחינת הפרופורציות, גם סוזי יכולה לאשר את זה, אני חושב שקטינים שנמצאים בבריחה ארוכה ואין שום קצה חוט אליהם או שאנחנו לא יודעים מה קורה אתם במהלך חודש של בריחה, מדובר במספר מאוד מצומצם של מקרים.

ראובן יעקב: לפחות בחסות הנוער.

סוזי בן ברוך: שבוע ימים.

ראובן יעקב: מורכבת בסיפור הזה, נניח והיה לנו מנדט, היו נותנים לנו תקנים, מה שאנחנו היינו רוצים והיינו מגדירים עובדים מסויימים, שזה המיומנות שלהם, לאתר את הבורחים, להחזיר אותם וכו', יש פה שלב שכאילו כל המערכת נמצאת בעמימות.

ראובן יעקב: לא יודעים איפה הילדה.

ראובן יעקב: תאורטית מה שהיה רוצה יצחק ואני מצטרף למאוויים האלה זה להוציא שליחים, שלוחות וזרועות לכל המדינה ויצאו לחפש את הנערה.

ראובן יעקב: זה משהו לא פרקטי ולא בר ביצוע.

ראובן יעקב: זה לא שיודעים איפה היא נמצאת ולא שולחים או לא עושים איזה שהוא ניסיון להביא אותה.

ראובן יעקב: זה לגשש בלא נודע.

ראובן יעקב: אז יש שמועה שאולי היא באיזה שהוא כפר פה או באיזה שהוא כפר שם, אבל אין לך איפה לשים את האצבע איפה הנערה נמצאת.

ראובן יעקב: לכן הפתרון של להכניס פה את המשטרה לתמונה לנו הוא יותר פרקטי במובן הזה שתחנות משטרה יש בכל פינה בארץ ואפשר בפקס להעביר נתונים.

מיכאל מלכיאור: אומר שמבחינת חסות הנוער אין לכם את הכלים, אין לכם את התקנים, אבל גם אין לכם את הסמכות.

מיכאל מלכיאור: אין לכם מנדט חוקי.

מיכאל מלכיאור: ברגע שהיא לא נמצאת בתוך כתלי המוסד אז אתם מודיעים ארבע שעות אחרי זה, מודיעים לכל הגורמים השונים שהם מבחינת

מיכאל מלכיאור: כם אחראים לנושא, לכם אין שום אחריות לנושא.

ראובן יעקב: חוזרת לגורם המפנה, לפקיד הסעד במקרה הזה.

ראובן יעקב: המשטרה היא רק זרוע ביצועית של לאתר, לעצור וכו'.

מיכאל מלכיאור: היתה הודעה לכל הגורמים ואתם בעצם יצאתם מהסיפור.

ראובן יעקב: להיות תמונה, אני אבדוק את זה, פעם ראשונה אני שומע על זה.

חנן רייכמן: ילד ביום שהוא הגיע.

ראובן יעקב: צריך להיות כך.

סוזי בן ברוך: את הבדיחה של ההוא שנפל מקומה עשירית וכולם שואלים מה קרה, מה קרה, הוא אומר לא יודע, כרגע הגעתי.

סוזי בן ברוך: הנושא הזה הוא מאוד מורכב, מאוד לא פשוט.

סוזי בן ברוך: בואו ננסה רגע להגדיר את החוק שלב שלב.

סוזי בן ברוך: על פי איזה צד מגיעים נערים ונערות כאלה למעונות, מה קורה עם המשטרה בינתיים ואיפה המשטרה נכנסת לתמונה.

סוזי בן ברוך: יש נערות חוסות שפקידת סעד לחוק הנוער ממליצה לבית משפט לנוער להכניס אותן למעונות האלה מכוח חוק הנוער טיפול והשגחה.

סוזי בן ברוך: מדובר בנערות שבדרך כלל עוסקות בזנות, שנפלו לסמים, נערות שהמשפחה בכלל לא מתפקדת או אין שום קשר עם המשפחה, שהם לא נשמעות לה מצד אחד, מצד שני לפעמים גם אין משפחה, כמו במקרה הזה שהמשפחה כאן ממש לא משמעותית.

סוזי בן ברוך: ואז פקידת הסעד היא זאת שמלווה את הילד או הילדה.

סוזי בן ברוך: חלקם נכנסים למעונות חסות הנוער שראובן אחראי עליהם.

סוזי בן ברוך: מדובר בכארבעים מעונות חסות, מדובר בכאלף שש מאות בני נוער במעונות האלה.

סוזי בן ברוך: במקביל יש מעונות שלא שייכים לחסות הנוער, אלה מעונות שפקידי סעד מחוברים אליהם ומכוח חוק הנוער טיפול והשגחה מגיעים לשם.

סוזי בן ברוך: לדוגמא ילד בן עשר שספק חולה נפש ספק בעיה בריאותית אחרת מוכנס למעון מסויים ובעצם נמצא בהשגחה ובקשר עם פקידת סעד לחוק הנוער, והמעון הזה הוא לא במתכונת של מעון חסות.

סוזי בן ברוך: זה לא נעול ,זה יותר טיפולי, סיעודי, וכאלה יש קרוב לארבעת אלפים.

סוזי בן ברוך: וכולם תחת צו של בית משפט.

סוזי בן ברוך: זאת אומרת יש כחמשת אלפים שש מאות, כמעט שבעת אלפים בני נוער וילדים שתחת צו של בית משפט הם נמצאים במעונות של חסות הנוער.

סוזי בן ברוך: טווח הגילאים עד גיל שמונה עשרה.

סוזי בן ברוך: ילדים שאבא רצח את האמא וצריך למצוא להם מקום פקידת סעד מכניסה למקומות כאלה.

סוזי בן ברוך: בכל אופן הם כולם תחת צו של בית משפט.

סוזי בן ברוך: זאת אומרת ילד כזה שלוקח את הרגליים ועוזב והיה לנו ילד בן עשר שלקח את הרגליים ועזב לפני מספר שבועות, משטרת ישראל צריכה לחפש אותו.

סוזי בן ברוך: הוא מתחת לגיל האחריות הפלילית, משטרת ישראל צריכה לחפש אותו ,כי הוא עזב את המעון.

סוזי בן ברוך: אמר כאן ראובן, ברגע שהם עזבו את המעון הם כבר לא באחריותנו.

סוזי בן ברוך: אין לנו סמכויות כלפי חוץ ולמה שקורה בחוץ.

סוזי בן ברוך: זה לא אומר שאם מישהו מתקשר למעון הזה ואומר להם תשמעו, הילד הזה נמצא במקום זה וזה הם צריכים להתקשר למשטרה ולהודיע מה קורה אתו.

סוזי בן ברוך: זה מבחינת החוק.

סוזי בן ברוך: נניח שילד בחוק הנוער טיפול והשגחה בורח, או לוקח את הרגליים ופשוט הולך לו, סעיף החוק שאני יכולה לפתוח נגדו תיק פלילי, בתנאי שהוא מעל גיל שתים עשרה, כי מתחת לגיל שתים עשרה אי אפשר לפתוח שום תיק פלילי, סעיף החוק הוא הפרת צו, מה שנקרא הפרת הוראה חוקית.

סוזי בן ברוך: במקרה הזה אנחנו סלחנים יותר.

סוזי בן ברוך: למשטרה הקרובה למקום שבו המעון מצוי, במקרה הזה באו ליבנה.

סוזי בן ברוך: המשטרה שמטפלת היא המשטרה שסמוכה למקום המעון.

סוזי בן ברוך: יבנה תחנה חדשה, רק לפני שלושה חודשים היא הוכרזה כתחנה והכנסנו שם שני עובדי נוער.

סוזי בן ברוך: לא היה לפני זה ורחובות טיפלה גם בצופיה.

סוזי בן ברוך: מה שקורה מבחינת החוק פותחים תיק להפרת הוראה חוקית.

סוזי בן ברוך: אם הוא נכנס מכוח חוק הנוער, הנער הזה נכנס למעון של חסות הנוער, מחוק הנוער שפיטה, ענישה ודרכי טיפול, זאת אומרת זה נער שיש לו קופת שרצים מאחוריו.

סוזי בן ברוך: אני אומרת את זה בלשון זהירה.

סוזי בן ברוך: מדובר בנער עבריין, שיש לו הרבה עבירות, ובית משפט לנוער, יחד עם קצין מבחן לנוער, לא פקידת סעד כבר, השופט המליץ על סמך המלצה של קצין מבחן לנוער להכניס אותו למעון חסות הנוער.

סוזי בן ברוך: זה מסוג הדברים שאנחנו כמשטרה אומרים סוף סוף יש לנו שקט מהנער הזה שפרץ וגנב ושדד וסימם וכו'.

סוזי בן ברוך: יש לנו שקט ממנו.

סוזי בן ברוך: אבל השקט הזה לא נמשך הרבה זמן.

סוזי בן ברוך: מדובר בכמות בריחות אדירה.

סוזי בן ברוך: משטרת ישראל לא יכולה להכיל, מספר הבריחות הוא כחמש מאות בשנה, נערים ונערות.

סוזי בן ברוך: בסך הכל, כולל חסות הנוער והשני.

סוזי בן ברוך: מה שקורה מבחינת פקידי הסעד, אנחנו כל פעם מופתעים מחדש מכל מיני גלים חדשים, אנחנו כמשטרה חייבים לחפש את הילדים.

סוזי בן ברוך: יש לנו נוהל קבוע שכתבתנו אותו יחד עם ראש שירותי הרווחה והוא מקובל גם בבית משפט לנוער.

סוזי בן ברוך: הנוהל אומר חד משמעית, ברגע שמגיע נציג ממעון חסות כלשהו או נציג ממעון שהוא לא מעון חסות, מודיע למשטרה שנער מסויים או נערה ברחו או נעלמו או הלכו, אנחנו שולחים מברק, אותה יחידת נוער שקרובה לאותו מעון מוציאה מברק לכל יחידות הנוער במשטרת ישראל, לכל יחידות הסיור במדינת ישראל, ומודיעים שהנער הזה והזה ששמו כך וכך ותיאור של הלבוש כפי שהמעון מדווח, התיאור המלא שלו לכל יחידות הנוער במשטרת ישראל.

סוזי בן ברוך: וזה לא שונה מאשר אם אני כאמא באה ואומרת הילדה שלי לא חזרה מבית הספר, זו פעם ראשונה שנעלמה.

סוזי בן ברוך: זה אותו מברק.

סוזי בן ברוך: אנחנו מתייחסים לנעדר ולחוסה בבריחה באותה דרך.

סוזי בן ברוך: זה לא משנה, בתחילת הדרך.

סוזי בן ברוך: להבדיל, נניח שאני כאמא באה ואומרת הילדה בת עשר, לא חזרה מבית הספר וזה פעם ראשונה וכו', ויש סכנה לחייה, עושים הערכת מצב, באותו ערב כבר בתקשורת תופץ התמונה שלה, כמה שיותר מהר כל כלי התקשורת ואם צריך אפילו להקים צוות חרום לאיתור הילדה.

סוזי בן ברוך: כמו כשנעלם החייל בפעם האחרונה ומקרים דומים.

סוזי בן ברוך: לגבי נערות ברחניות, כנ"ל לגבי ילדות שלא שייכות לחסות הנוער ולא שייכות לשום מעון אחר, יש לנו נערות שבורחות מהבית, ולא שייכות לשום מעון עדיין.

סוזי בן ברוך: לא נמצא להם מקום.

סוזי בן ברוך: וצודק ראובן כשהוא אומר, יש לנו קרוב לשלוש מאות נערות שצריכות להיכנס למעון ומחכות בחוץ, מה זה מחכות בחוץ, הן רגילות להעדר מהבית.

סוזי בן ברוך: אז בהתחלה ההורים באים ומודיעים, ואז אנחנו מוצאים ושוב מוצאים, זה שרשרת שחוזרת על עצמה, רוטינה אומללה, טראגית שחוזרת על עצמה.

סוזי בן ברוך: אבל המשטרה מחפשת וזאת הרוטינה, מוציאים מברק.

סוזי בן ברוך: ברגע שעברו שלושים יום, ברגע שהיא ברחנית סדרתית וגם המעון לא אומר לנו שיש סכנה לחייה, כי יש מקרים שהוא בא ואומר יש סכנה לחייה, באותו ערב תופץ תמונתה בעתון, לא כבורחת מעון כדי לא ליצור עליה סטיגמה ולפי סעיף 24 לחוק הנוער אלא אנחנו מודיעים עליה כנעדרת.

סוזי בן ברוך: אותה נערה גם הופץ שמה בתקשורת כנעדרת, כדי להגן עליה במידה והיא תימצא.

סוזי בן ברוך: בהתאבדות, שיש לה נסיונות אובדניים, באותו יום אנחנו נוציא את התמונה שלה לתקשורת ואת התיאור שלה.

סוזי בן ברוך: אם בא המעון ואומר תשמעו, היא כבר ברחה פעם שמינית ואין סכנה לחייה מבחינת ההערכות שלנו אנחנו נחכה עד שלושים יום, אחרי שלושים יום שולחים לי מהמעון בקשה, יש לנו מדור נעדרים שעוקב אחרי כל הנעדרים בארץ ואז שואלים אישור האם להפיץ את התמונה שלה וזה האישור שאנחנו נותנים להפיץ את התמונה שלה בתקשורת, ושוב, כנעדרת או נעדר ולא כחוסה או בורח מעון.

מיכאל מלכיאור: זה?

סוזי בן ברוך: סבוכה, מאוד מורכבת.

סוזי בן ברוך: הערכת המצב של הגורמים המקצועיים זו הערכת מצב שלהם.

סוזי בן ברוך: אנחנו לא מכירים את הילדה.

סוזי בן ברוך: אותו דבר לגבי הורה שבא ואומר הילדה ברחה פעם ראשונה, היא לא נוהגת לברוח, ההורה הוא זה שנותן לנו את תמונת המצב האם לפרסם את התמונה שלה או לא.

סוזי בן ברוך: דרך אגב משטרת ישראל מממנת הון עתק בפרסומים האלה.

סוזי בן ברוך: אנחנו מממנים את זה.

סוזי בן ברוך: אנחנו לא עושים שיקול דעת נוסף, הכסף לא משחק כאן כמעט בכלל.

יצחק קדמן: הפרסומים האלה.

סוזי בן ברוך: שפיטה ענישה ודרכי טיפול נדון מספר שנים והוא עכשיו במעמד של תזכיר חוק, למיטב ידיעתי הוא נשלח לינואר 2006 על פי חוק ההסדרים אז הוא לא יעלה בקרוב.

סוזי בן ברוך: הבעיה מתחילה מזה, נניח, ותרשו לי מכאן ללכת לסיפור אחר כי אני לא רוצה לגעת בנערה, יש כאן אנשי תקשורת.

סוזי בן ברוך: ערב חג סוכות ילד בן שלוש עשרה אותר על ידי תחנה במרכז הארץ, קצין הנוער בשעה שתים עשרה בלילה יושב אתו בחדר ומנסה לאתר את מנהל המעון שממנו הוא ברח.

סוזי בן ברוך: הוריו נמצאים אי שם בדרום, מעבר לקו הירוק, ולא מוכנים בכלל לשמוע מהילד הזה יותר.

סוזי בן ברוך: הוא כבר לא קיים מבחינתם, פקידת הסעד לקחה אותו, הרחיקה אותו מהבית, הם לא מוכנים לבוא לקחת אותו בשום פנים ואופן.

סוזי בן ברוך: קצין הנוער מחליט שהוא לא מכניס אותו לתא המעצר, מדובר בילד שהוא לא עבריין, ילד אומלל, מסכן, הוא אמר אין לי לב להכניס אותו לתא המעצר, אני לא רוצה.

סוזי בן ברוך: נתן לו אוכל ושתיה מכספו וישב אתו כל הלילה.

סוזי בן ברוך: נשאר אתו עד הבוקר ומנסים לאתר את מנהל המעון, ואין תשובה במעון.

סוזי בן ברוך: מדובר במעון של חוק הנוער טיפול והשגחה, לא קשור לחסות הנוער בכלל.

סוזי בן ברוך: זה לא ילד עבריין.

סוזי בן ברוך: מסתכלים במסוף אצלנו, בודקים, יש לו תשע בריחות קודמות.

סוזי בן ברוך: שלושה חודשים או ארבעה חודשים נמצא במעון הזה ויש לו תשע בריחות קודמות.

סוזי בן ברוך: זאת אומרת כל כך רע לו שם, הוא בורח תשע פעמים, או שהמקום לא מתאים או שצריך לנקוט בעמדה אחרת.

סוזי בן ברוך: תשע פעמים המשטרה מחפשת את הילד.

סוזי בן ברוך: בבוקר סוף סוף מאתרים את מנהל המעון אז הוא אומר להם אני לא מוכן בשום פנים ואופן לקחת אותו כי הוא נוהג לברוח.

סוזי בן ברוך: תכניסו אותו למעצר שילמד לקח.

סוזי בן ברוך: זה בדיוק בניגוד למה שאומר כאן ראובן.

סוזי בן ברוך: כי המדיניות היא מדיניות של טיפול ושיקום, אז מעצר זה עונש?

סוזי בן ברוך: רק בית משפט יכול לתת, גם אנחנו לא עוצרים כענישה.

סוזי בן ברוך: הגיעו בשלב מסויים אלי.

סוזי בן ברוך: עשר בבוקר, אני מרימה טלפון לאותו מנהל מעון ואני אומרת לו תשמע, אנחנו ערב חג סוכות, אפילו בית משפט לנוער לא מכניס ילדים למעצר.

סוזי בן ברוך: לפעמים מתרגזים איך הוא לא נותן מעצר על שוד מזויין.

סוזי בן ברוך: וכאן מדובר בילד שהוא לא עבריין.

סוזי בן ברוך: אני מבקשת ממך לבוא לקחת אותו.

סוזי בן ברוך: יושב אתו קצין נוער משתים עשרה בלילה, מרחם עליו, נותן לו תנור ושמיכות, יושב לידו, משוחח אתו, והוא עד הבוקר מחכה שיבואו לקחת ואתה לא רוצה לשלוח מישהו שיבוא לקחת אותו.

סוזי בן ברוך: אצל ראובן הם מסודרים, יש להם רכב היסעים מיוחד אחד, הוא עובד עד ארבע או חמש, במקרים מסויימים ראובן מתערב ועוזר לנו בעניין.

סוזי בן ברוך: אחד ויחיד, אין להם תקציב ליותר מזה, וזאת זעקה מכיוון אחר.

סוזי בן ברוך: אותו ילד שייך למקום אחר, פחות מסודר, אין עם מי לדבר, ואני מנסה להשיג את פקידת סעד ארצית שלא עונה לי בטלפון באותו יום, וערב חג סוכות, ואין לנו מה לעשות.

סוזי בן ברוך: אמרתי בסוף תביאו אותו אלי הביתה, שיעשה חג סוכות אצלי בבית.

סוזי בן ברוך: אצלי בבית יש אורחים מחוץ לארץ, אני באמצע בישולים, בין לבין, אמרתי שיהיה עוד אורח אצלי בבית, מה הוא כבר יכול לעשות, נארח אותו אצלי בבית.

סוזי בן ברוך: בשלב מסויים חוזר אלי המנהל ואומר לי את יודעת מה, ואני איימתי עליו במפורש, אמרתי אני אדאג שאחרי החג על הבוקר אתה לא תישאר בתפקיד שלך אם אתה לא בא לקחת את הילד הזה עכשיו למעון אתה לא תישאר בתפקיד שלך, לא יכול להיות דבר כזה.

סוזי בן ברוך: אני לא עוצרת אותו.

סוזי בן ברוך: אחרי כשעה הוא מתקשר ואומר החלטתי לבוא לקחת אותו.

סוזי בן ברוך: יופי, נהדר, אחת עשרה בבוקר, הוא צריך לבוא, הילד היה במעון בצפון, ליד נהריה, הוא צריך לבוא לקחת אותו.

סוזי בן ברוך: עשיתי חשבון, אמרתי לקצין הנוער לך לישון, מישהו אחר שיחליף אותך כי ייקח לו שלוש שעות להגיע.

סוזי בן ברוך: אחרי חצי שעה מתקשר אלי איזה עב"מ חדש, תסלחו לי על הביטוי, ואומר לי אני מנהל על שבעה מעונות כאלה, אני המנהל של המנהל שדיבר אתך לפני חצי שעה ואני כבר אומר לך, לא יעזור שום דבר, אני לא מאשר לו לבוא לקחת את הילד.

סוזי בן ברוך: אמרתי לו רגע, מה נעשה עם הילד, הוא אומר תעצרי אותו.

סוזי בן ברוך: אמרתי לו טוב, אתה יודע מה, עכשיו באמת הגעת לשיא, אני לא עוצרת את הילד.

סוזי בן ברוך: אם את רוצה תשחררי אותו.

סוזי בן ברוך: את גם לא יכולה לשחרר אותו.

סוזי בן ברוך: באמת אני לא יכולה לשחרר אותו.

סוזי בן ברוך: אמרתי לו לא כואב לך הלב על הילד, אומר לי מה כואב, הוא כבר בורח תשע פעמים, כל פעם אני שולח רכב להביא אותו ממקום אחר.

סוזי בן ברוך: לא מוכן.

סוזי בן ברוך: אמרתי לו אבל זו אחריות שלך.

סוזי בן ברוך: הוא אומר לי אני לא מוכן.

סוזי בן ברוך: אמרתי לו אתה יודע מה, או.

סוזי בן ברוך: קיי.

סוזי בן ברוך: , תודה רבה, הבנתי, שלום.

סוזי בן ברוך: מהטלפון השני התקשרה בדיוק פקידת סעד ארצית, אמרתי תיכנסי לתמונה גבירתי, תעשי מה שאת מבינה, הילד הזה לא נעצר היום.

סוזי בן ברוך: בסוף היא הצליחה לשכנע מישהו מהמשפחה לקחת את הילד הזה ממרכז הארץ לכיוון חיפה כדי לקחת את הילד הזה לנהריה.

סוזי בן ברוך: והיא כנראה דיברה עם אותו מנהל אחראי על שבעת המעונות, שאני לא יודעת בכלל איזה סוג של עשיה, אנחנו לא מכירים את זה.

סוזי בן ברוך: הילד הזה בשעה ארבע אחרי הצהריים נלקח מתחנת המשטרה.

סוזי בן ברוך: זאת אומרת שאם לא היינו מתעקשים ברמה התיאורטית הוא יכול היה להיעצר.

סוזי בן ברוך: ואני אומרת לך בכנות, שום שופט נוער במדינת ישראל לא עוצר ילד לא בערב ראש השנה, לא בערב סוכות ולא בערב יום כיפור ולא ביום העצמאות.

סוזי בן ברוך: יש כלל בבתי המשפט לנוער.

סוזי בן ברוך: אם עבריינים יודעים את זה הם חוגגים.

סוזי בן ברוך: לא מכניסים למעצר במדינת ישראל, שום שופט נוער לא יעשה את זה.

סוזי בן ברוך: כתבתי על זה דו"ח והעברתי את הדו"ח הזה לכל מי שרק אפשר, אני מבקשת לבדוק את המקרה.

סוזי בן ברוך: אני רק רוצה להסביר לכם איפה אנחנו נופלים בין הכסאות.

סוזי בן ברוך: זה לא רק שזה לא נורמלי, בסופו של דבר הילד כבר נכנס למקום טיפולי, הוא מצליח לברוח.

סוזי בן ברוך: מדובר בחמש מאות, שש מאות בריחות לשנה.

סוזי בן ברוך: אנחנו לא עומדים בזה.

סוזי בן ברוך: אי אפשר להכיל את זה.

סוזי בן ברוך: ככל שהם גדלים יש יותר ילדים, יותר מעונות,

סוזי בן ברוך: במקום הלא נכון.

סוזי בן ברוך: עצם זה שהוא בורח יותר מפעמיים שלוש.

סוזי בן ברוך: רק שתבינו, יש לנו שבעים ואחת יחידות נוער.

סוזי בן ברוך: משטרת ישראל זה הגורם היחיד שתגבר את מערך הנוער.

סוזי בן ברוך: תאמינו לי, לא תגברנו את זה לדברים האלה.

סוזי בן ברוך: תגברנו את זה לפשיעת הנוער, לנסות לבלום את פשיעת הנוער ההולכת ועולה כלפי מעלה.

סוזי בן ברוך: שלושים אחוז מהזמן שלנו אנחנו משקיעים בילדים האלה.

סוזי בן ברוך: בחיפושים, בפתיחת התיק, נפתח תיק לכל ילד כזה, מעקב מבחינתנו.

סוזי בן ברוך: אנחנו עוקבים, תשלוף שם של ילד אני אתן לך את כל כמות הבריחות ואיפה הוא היה מאז שהוא נכנס לחסות הנוער או למעון אחר, יש לנו מעקב.

סוזי בן ברוך: יש לי כאן רשימה אדירה של ילדים.

סוזי בן ברוך: אני יכולה לתת לך על כל אחד מתי הוא נכנס למעון, מתי הוא אותר, מתי הוא שוב ברח, מתי הוא שוב אותר.

סוזי בן ברוך: יש כאן אנשים שעושים עבודה נהדרת.

סוזי בן ברוך: אני מבקרת במעונות חסות ואני פשוט מעריצה אותם על היכולת שלהם לעמוד שם בתנאים האלה.

סוזי בן ברוך: אני אומרת את זה בכנות.

סוזי בן ברוך: אבל יכול להיות שזה לא הפתרון האולטימטיבי.

סוזי בן ברוך: אמרתי את זה בפעם שעברה לגבי צופיה.

סוזי בן ברוך: יש ועדה שקמה.

סוזי בן ברוך: אני חזרתי מהולנד, שם ילדים במעונות חסות לא יוצאים לחופשה עד סוף הטיפול.

סוזי בן ברוך: כאשר חודשיים שלושה לפני היציאה שלהם לקהילה עושים אתם מערך טיפול.

סוזי בן ברוך: אין בכלל יציאה, אין חופשות, אין דבר כזה.

סוזי בן ברוך: דיברת על מסילה, ממסילה בלשון המעטה יש לנו מאה שלושים בריחות לששים וארבע נערות, כאשר עשרים וארבע מהן במוגן, הן נעולות לגמרי, הן לא יכולות לברוח.

סוזי בן ברוך: זאת אומרת שיש לנו קרוב למאה שלושים בריחות בשנה לארבעים נערות.

סוזי בן ברוך: ממוצע של שלוש בריחות לפחות לכל נערה.

סוזי בן ברוך: זה נשמע נורא מבחינתנו, כי אנחנו מחפשים אותן.

ראובן יעקב: נמצאת בכלא, הנערה נמצאת, על פי נוהל היא חייבת לצאת אחת לשלושה שבועות לראות את המשפחה שלה, להיות בבית שלה לשישי שבת.

ראובן יעקב: לפעמים לא חוזרים.

ראובן יעקב: זה חלק מהמחיר של לא להפוך את הילדות האלה לילדות נענשות על זה שהן במצוקה.

יצחק קדמן: ואני מדבר על מקרים שהיו, עם מישהו שנותן לה סמים באותה הזדמנות של אי חזרה מחופשה.

ראובן יעקב: משהו כדי להחזיר אותה.

ראובן יעקב: זו דילמה, תסכים אתי,

סוזי בן ברוך: משטרת ישראל.

סוזי בן ברוך: אני אומרת את זה בלשון המעטה, הנערות האלה בורחות חלקן ממסילה לרשות הפלשתינאית.

סוזי בן ברוך: אנחנו שלחנו פלוגה של מג"ב להוציא אותן משם ,סיכנו אנשים שלנו, ובא אלי קצין מיון שלנו, אמר סוזי, אני לא מוכן לסכן יותר את האנשים שלי בשביל שתי נערות כאלה, עם כל הכבוד הוא אומר.

סוזי בן ברוך: ואנחנו סיכנו אנשים והיה איזה מח"ט מסויים שהחליט לקחת יוזמה והוציא שתי נערות נוספות, והוא נענש על ידי מפקד האוגדה שלו.

סוזי בן ברוך: חד וחלק.

סוזי בן ברוך: אנחנו מסכנים פה אנשים בשביל הנערות.

סוזי בן ברוך: צריך לעשות חשיבה אחרת, ראובן, יכול להיות שאנחנו טועים בגישה.

סוזי בן ברוך: יכול להיות שהגישה צריכה להיות שונה.

סוזי בן ברוך: מדינת ישראל נמצאת במצוקה נוראית היום.

סוזי בן ברוך: המשטרה מוסיפה תקנים, אנחנו לא מגיעים לקצה קצהו של החוט הנכון מבחינת אומדנים.

סוזי בן ברוך: צריך להוסיף למשטרת ישראל עוד כחמש מאות תקנים היום כדי לנסות להגיע לכל החורים בארץ איפה שיש פשיעה.

סוזי בן ברוך: אנחנו לא מסוגלים לעשות את זה.

סוזי בן ברוך: אז מה שאנחנו אומרים זה שיש כאן מערכת סבוכה, לא מוסדרת עד הסוף, כי נערות שבורחות לאילת למשל, אגב רוב הנעדרים בורחים לאילת.

סוזי בן ברוך: אז נעדרים זה שלנו, אני אומרת להורה אדוני, קח אוטובוס, לך תיקח את הילד שלך, הוא בתחנת המשטרה, תשלם אתה את הכסף.

סוזי בן ברוך: אני לא הולכת להביא לך את הילד.

סוזי בן ברוך: הבן שלך נעדר, הלך לבלות באילת, תיסע, תביא אותו.

סוזי בן ברוך: מחזיקים אותו בתחנת המשטרה, ההורים באים, נותנים את הילד להורים בידיים.

סוזי בן ברוך: אתם אין לי בעיה, יש לי בעיה עם אנשי החסות או מעונות כאלה שבאמת בורחים רובם לאילת.

סוזי בן ברוך: הרי לאן בורחים בדרך כלל, או לאילת או לטבריה.

סוזי בן ברוך: ובאילת יש לנו בעיה שאין לנו רכב שמגיע מאילת צפונה אלא פעם או פעמיים בשבוע.

סוזי בן ברוך: אני נאלצת לתת הוראה להכניס ילדה כזאת עם חשודים בגירים, כדי להביא אותה לבית משפט בבאר שבע, מקדמים אותה לבאר שבע כדי שיבואו לבאר שבע לקחת אותם משם.

סוזי בן ברוך: זה לא סידור, זה לא נכון לעשות, ואין לנו ספק שאנחנו במצוקה בנושא הזה.

סוזי בן ברוך: צריך קודם כל להרחיב את יריעת התקציבים לנושא הזה, שיהיה מוקד היסעים עשרים וארבע שעות, לקחת את הילדים האלה, להחזיר אותם לאן שצריך להחזיר אותם.

מיכאל מלכיאור: ת', מהסיפור הזה, פשוט כל דבר מתגלה בפנינו, אני לפחות לא היה לי מושג שזה עד כדי כך חמור.

מיכאל מלכיאור: אני רוצה שאנחנו בכל זאת נתמקד, יש המון דברים שצריכים לסדר פה, חמש מאות תקנים זה אחד מהם,

סוזי בן ברוך: יושבים ודנים,

מיכאל מלכיאור: תקנות או בהסדרים אחרים צריכים לסדר קודם כל את האחריות.

מיכאל מלכיאור: כי פה זה נושא לדעתי שלא יכול להיות שאפשר להשאיר את זה מעורפל ואף אחד לא לוקח אחריות.

ראובן יעקב: מוגדרת.

ראובן יעקב: החוק מגדיר את פקיד הסעד כאחראי על הילד.

מיכאל מלכיאור: ישראל.

מיכאל מלכיאור: אין גורם אחר במדינה שיכול לחפש.

ראובן יעקב: הוולונטריות שלך לאתר את הילדה הזאת.

יצחק קדמן: לעשות אותם.

ראובן יעקב: לבין האחריות.

ראובן יעקב: אחריות היא שפקיד הסעד מהרגע שילד בורח הוא צריך להיות הקורדינטור של כל העסק הזה.

ראובן יעקב: הוא צריך לנהל את הדיאלוג עם המשטרה ואת הדיאלוג איתנו.

אירית קלמרו: הילדים של המועצה לילד החוסה הם ילדים שחוסים בפנימיות של השרות לילד ולנוער.

אירית קלמרו: מתוך השמונת אלפים ילדים האלה התמזל מזלם של שלושים ילדים שאין להם אף אחד לעולם שאנחנו נקבל על עצמנו את המינוי מטעם בית המשפט להיות אפוטרופסים.

אירית קלמרו: והאפוטרופסות הזאת נותנת באמת איזה שהוא מענה מאוד ייחודי במובן הזה שאנחנו איזו שהיא כתובת, קודם כל חוץ ממסדית, זאת אומרת אנחנו לא שייכים לשרותי הרווחה, אנחנו לא מחוברים להורים שאולי אתם הילדים האלה לא בקשר או איזה שהוא גוף אחר, אנחנו גוף חיצוני שיוצר קשר עם הילדים האלה, שומר אתם על קשר מאוד אינטנסיבי ומאוד אישי, גם עם הילדים וגם עם כל המסגרות שמטפלות בהם, אם זה הפנימיה, אם זה הקהילה, אם זה המשפחה המארחת, אם זה השרות הפסיכיאטרי, אם זה המשטרה, אם זה קצין המבחן או כל גוף אחר טיפולי או וולונטרי אחר ששומר אתם על קשר.

אירית קלמרו: אנחנו נותנות להם פשוט מענה זמין עשרים וארבע שעות ביממה.

אירית קלמרו: ולכן ראשית כשהוא בורח מודיעים גם לנו במקביל לקהילה והילדות או הילדים האלה כולם לא מגיעים באמת למצב של בריחה כי אנחנו שם כדי להיות שם, כדי להאכיל אותם, כדי להרגיע, כדי לתווך, כדי למתן, כדי לתת את המענה.

אירית קלמרו: הודעתי לקהילה, אני הודעתי למשטרה ואני ישבתי על משטרת ירושלים כמו עלוקה, סליחה על המלה, ולא הנחתי להם.

אירית קלמרו: והם מצאו אותו.

אירית קלמרו: אני זאת שחתמתי על האישור לפרסם את ההודעה, אני זאת שנתתי את התמונה, וזה הכל רץ, זה לא חיכה שלושים יום, זה פשוט היה עשרים וארבע שעות ביממה.

אירית קלמרו: אנחנו לא ויתרנו ועבדנו, זה היה עם מוסד מצפה ים, שהם עובדים מצויין לטעמנו, ומצאנו אותו, אחרי שלושה שבועות.

אירית קלמרו: זה נער שברח לרמאללה, וחזר משם.

אירית קלמרו: זה בנושא של הקשר האישי.

אירית קלמרו: בנוסף, להרבה מהילדים האלה אנחנו גם מהוות איזו רשת תמיכה למשפחות המארחות שלהם בקהילה.

אירית קלמרו: לרובם אין משפחה ביולוגית שמקבלת אותם ולכן באמת בכל נקודות המשבר ובכל המקומות שיש חיכוכים לא נעימים אנחנו שם כדי לתמוך, כדי להגן.

אסתר לורוחינסקי: הזמן מפנימיות, מבקשים שאנחנו ניקח על עצמנו אפוטרופסות לאותם ילדים שאין להם אף אחד מחוץ לפנימיה, ויש הרבה.

אסתר לורוחינסקי: יש מאות ילדים כאלה.

אסתר לורוחינסקי: האבסורד הוא שפנו אלינו ממשרד העבודה והרווחה שניקח על עצמנו את הנושא של האפוטרופסות אבל הם לא תומכים בכלל בנושא הזה.

אסתר לורוחינסקי: אנחנו מכספי תרומות מחזיקים את שתי העובדות הסוציאליות.

אסתר לורוחינסקי: אם היה לנו כסף, אני חושבת שזה אחד הנושאים הכי חשובים שאנחנו עושים, היינו מרחיבים את המעגל עוד ועוד.

אסתר לורוחינסקי: יש כל הזמן פניות, אנחנו לא יכולים לקחת.

אסתר לורוחינסקי: זה לגבי המצב של היום, שאנחנו נותנים איזה שהוא מענה קטן.

אסתר לורוחינסקי: אני רוצה לציין, אני מלווה שלוש נערות, אני חוזרת לנושא של נערות, אני חושבת שבנושא של נערות המצב עוד יותר חמור.

אסתר לורוחינסקי: הן גם יותר שותקות, הנערים עוד בועטים, הנערות יותר בסכנה.

אסתר לורוחינסקי: לקראת הישיבה שלשום שאלתי מישהי שאני כבר מלווה אותה כבר כמה שנים טובות והיא תמיד ברחה, כל הזמן ברחה.

אסתר לורוחינסקי: שאלתי למה ברחת, אז היא אמרה ככה, קודם כל חיפשתי תשומת לב, רציתי לבדוק אם בפנימיה הזו באמת אכפת להם ממני.

אסתר לורוחינסקי: זה דבר אחד.

אסתר לורוחינסקי: דבר שני הכיף לצאת החוצה.

אסתר לורוחינסקי: מה שקרה שבמשך היום עוד היה לי כיף, אבל הגיע ערב, הגיע חושך, הגיע פחד.

אסתר לורוחינסקי: ואז לא היה למי לפנות.

אסתר לורוחינסקי: וניתחתי אתה מה היית עושה, מה היה טוב, למי היית מוכנה לפנות.

אסתר לורוחינסקי: בשום אופן לא לממסד.

אסתר לורוחינסקי: לא לעובדים סוציאלים, לא לשכת הרווחה, לא למשטרה.

אסתר לורוחינסקי: שאלתי אותה האם כמו שיש היום ער"ן, שהיא יכולה להרים טלפון מיוחד לנערות האלה, ואני שוב חוזרת לנערות, שהן מצד אחד מפחדות, התהום שהן יורדות היא עמוקה, אם הן באמת ייתפסו על ידי כתובות לא טובות.

אסתר לורוחינסקי: אם היה, ואני חושבת שזה לא הוצאה כל כך גדולה, מרכז חרום טלפוני אנונימי, שאליו הן יכולות לטלפן ושם יושבות בוגרות מוסדות, מפני שאם תשב עובדת סוציאלית, בוגרת מוסד שעברה, אנחנו יכולים, אפשר לגייס קבוצות כאלה שיעברו הכשרה ויקבלו תמיכה וגיבוי מעובדות סוציאליות מאחוריהן, לכאן כן הן תהיינה מוכנות לטלפן.

אסתר לורוחינסקי: כמו שיש היום מרכזי חרום לנערים שמתעללים בהם מינית או משהו כזה.

אסתר לורוחינסקי: אבל הנערות האלה למי שהן ישמעו זה מי שתגיד להן אני הייתי במצבך, גם אני ברחתי.

אסתר לורוחינסקי: וזה השלב הבא.

אסתר לורוחינסקי: אין לאן להפנות את הנערות האלה.

אסתר לורוחינסקי: אין היום, לפני שנתיים היה דיון בנושא הזה, סגרו את המקלט היחידי לנערות שויצ"ו החזיקה.

אסתר לורוחינסקי: יש בנצרת לנערות ערביות.

ראובן יעקב: הזמן.

אסתר לורוחינסקי: שנתיים.

אסתר לורוחינסקי: יש מקלטים לנשים מוכות, יש מקלטים לילדים, אין מקלטים לנערות.

ראובן יעקב: איזו סוגיה משפטית.

אסתר לורוחינסקי: אם יש לאן לפנות, אם יש כתובת לנערות שהן יכולות לפנות ואם לאלה שקולטות אותן, בגיבוי של אנשי מקצוע, יהיה לאן להפנות את הנערות, מפני שהן בעצמן גם מפחדות.

אסתר לורוחינסקי: אחת, אני מלווה שלוש שעברו את התהליך הזה של בריחה.

אסתר לורוחינסקי: היא ברחה לאילת כמו שפה הוזכר, שם היא עלתה על ספינה, ואותה אחת שאתם מחפשים אותה, אי אפשר לדעת אם היא לא הגיעה לאילת, שם עולה על איזו יאכטה או משהו כזה.

אסתר לורוחינסקי: היא בנסיעה הזו ביאכטה היא ברחה בלב ים מהיאכטה מפני שהיא פתאום ראתה למה היא מגיעה.

אסתר לורוחינסקי: אלמלא היתה לה משפחה מתנדבת שהיא יכלה להרים טלפון אליה ואותה משפחה מתנדבת את כל אפריקה, ממדינה למדינה הם הכינו את השגרירות לקלוט את הנערה, ככה היא נדדה ממדינה למדינה עד שהיא חזרה לארץ.

אסתר לורוחינסקי: המענים אינם.

ראובן יעקב: למחוסרי קורת גג, שכל נער ונערה יכולים להגיע בכל שעה.

ראובן יעקב: זה לא מימסדי, יכולים לבוא, עד שלושה חודשים.

תניה ציפמן: של בריחה הן בכזאת רמה של חשדנות שגם להגיע לאתנחתא או למקום אחר, הן קודם כל מבינות שזה קשור לחסות הנוער וחוששות שמשם הן יגיעו הלאה, גם בית השאנטי.

תניה ציפמן: אני חושבת שמשהו וולונטרי זה לא מספיק, כי הן עוברות ממשהו לגמרי סגור, לגמרי מוגן אל הרחוב.

תניה ציפמן: הן עוד בשלב שהן נורא נהנות מהמרד, נורא נהנות מהחופש שלהן, הן חשדניות לגבי עזרה.

תניה ציפמן: שיש יש, אבל לא יודעים על זה.

תניה ציפמן: לפי דעתי צריכים לדאוג שיהיה משדר חסות כל יום כל הזמן שיתן את הכתובות והמספרים כי גם אנשים מהציבור, לא רק הנערות הבורחות או הנערים צריכים לדעת.

תניה ציפמן: גם אם מישהו פונה אלי או אליה או אליו הם צריכים לדעת לאן להפנות את הילדים האלה.

תניה ציפמן: וזה תמיד מתחיל חיפוש וזה דבר קטן שיכול לשפר.

מיכאל מלכיאור: חברות הכנסת שבינתיים הצטרפו אם יש לכן הערות נוספות לגבי עצם הבעיה.

מיכאל מלכיאור: חברת הכנסת מרינה סולודקין טיפלה גם בנושאים שונים, במיוחד אני מניח אצל עולים חדשים,

מיכאל מלכיאור: תרבותית ושפה והרבה דברים אחרים נוסף לשאר הבעיות.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שאנחנו פה חייבים פשוט לשדרג את הדיון פה, לדעתי צריכים פה לפחות את המנכ"לים של משרד הרווחה ומשרד לבטחון פנים, כדי להגיע לפתרון.

סוזי בן ברוך: למשטרה אנחנו מחפשים את הילד או הילדה ומכריזים בתקשורת וכל הזמן מחפשים.

מיכאל מלכיאור: מסתכלים על זה.

מיכאל מלכיאור: שמעתי גם אצל סוזי, אתם מסתכלים, ילדה כזאת ברחה כל כך הרבה פעמים שזה כבר לא עניין, אני מבין למה היכולות הכספיות שלכם, פה היה עניין של אלפיים דולר בשביל למצוא אותה, השאלה איך מסתכלים על חיים של ילדה.

מיכאל מלכיאור: אפשר לראות את הילדה הזאת כמועדת לפורענות, זו ילדה בת שלוש עשרה.

סוזי בן ברוך: בנעדרת כל עוד, חוות הדעת המקצועית על רמת המסוכנות שלה באה מהגורמים המקצועיים.

סוזי בן ברוך: צריך להבחין בין נעדר שההורה הוא זה שקובע ואומר תחפשו אותו, זה פעם ראשונה שקרה, לבין הגורמים המקצועיים.

סוזי בן ברוך: והגורם המקצועי בא ואומר, אם היא ברמת מסוכנות גבוהה, כי יש לה נסיונות אובדניים, כי מישהו לקח אותה, כי היא צריכה להעיד נגד מישהו וכנראה היא אצלו, אנחנו מתנהגים כמו אל נעדרת שנעדרת בפעם הראשונה.

סוזי בן ברוך: זה לא משנה אם זו פעם שמינית או תשיעית.

יצחק קדמן: אני לא יודע, אני לא בא אליך בטענות,

סוזי בן ברוך: להוציא אותה ולעצור את הנרקומן.

יצחק קדמן: אותה ילדה שצריך היה להכריז עליה.

יצחק קדמן: הגיע לתקשורת, ואת אומרת שהם לא אמרו לך שזה מקרה חרום, שאפשר לחכות חודש, נכון?

ראובן יעקב: הודעה בעיתון, אתה יודע מה יהיה, שמעת את הנתונים של סוזי, וצריך יהיה מוסף שלם של נעדרים.

ראובן יעקב: עם תמונות של בנות.

ראובן יעקב: ואז יהיה זילות של העניין הזה, וכשבאמת יהיה מצב מסוכן ושילד ייעדר מהבית שלו, מצב מאוד מאוד תמוה, אז לא תהיה הרגישות להבדיל מה זה חרום, מה זה ילד שבאמת צריך עכשיו,

יצחק קדמן: לאילת,

ענבל גבריאלי: אמשיך מהדברים, מחילופי הדברים שהיו ביניכם.

ענבל גבריאלי: אומר מר קדמן ילדה בת שלוש עשרה.

ענבל גבריאלי: אני באמת חושבת שכשאנחנו מדברים על ילדים בגילאים כל כך נמוכים יש מעין חזקה, חזקה עובדתית שלא יתכן שילדה בת עשר, אחת עשרה, שתים עשרה, שלוש עשרה, שמסתובבת בחוץ, ללא השגחה, ללא טיפול, ללא מישהו שאחראי עליה וצמוד אליה, כשיש לה עבר, אם היא הגיעה למעונות על רקע פלילי או על רקע בעייתי משפחתי אחר, צריכה להיות הבחנה, אחרת יתכן שהמקרים החמורים יותר יגררו למטה במקום שניצור מצב הפוך שהפחות חמורים ייגררו למעלה.

ענבל גבריאלי: כן צריכה להיות אבחנה.

ענבל גבריאלי: בטח ובטח לא הבחנה כזו שהמקרים החמורים באותו ערב יפורסמו ויקבלו מענה מיידי, וזה מבורך וכך צריך להיות, והמקרים האחרים להמתין שלושים יום.

ענבל גבריאלי: הרי כשהם מסתובבים במצב כזה הערכת המסוכנות שאתם מעבירים למשטרה יכולה להיות בלתי רלוונטית כבר שעה אחרי או שעתיים אחרי, כי מדובר בילדים במצב מאוד מסוכן.

ראובן יעקב: שיישמע שאנחנו, בסדרי העדיפויות, הרי יש סל של אפשרויות לטפל בכל הסוגיות האלה.

ראובן יעקב: צריך לעשות איזו שהיא הערכת מצב וסדרי עדיפויות במי מטפלים קודם.

ראובן יעקב: מי נמצא במסוכנות יותר גבוהה.

ראובן יעקב: ובאמת שם המשחק זה לתת איזו שהיא הערכת מצב ואנחנו חייבים לשמור על האמינות שלנו מול המשטרה.

ראובן יעקב: כי גם שם אם נגיד להם כל דבר חרום חרום, סכנת נפשות, אז אחר כך זה יבוא לנו בומרנג.

ראובן יעקב: אז אני אומר שבהערכת מצב שלנו אנחנו לוקחים בחשבון מה זה סכנת חיים מיידית, מה זה להערכתנו לוקחים פה איזו שהיא אחריות ואומרים סיכון מחושב, שזה לא משהו מיידי.

ראובן יעקב: אני אתן לך דוגמא.

ראובן יעקב: ברחה נערה מאישפוז פסיכיאטרי.

ראובן יעקב: קרה משהו, היא אובדנית, ניסיון אובדני קשה, מאשפזים אותה בלילה בנס ציונה, מחלקת ילדים, ואחרי כמה שעות היא בורחת מתוך המחלקה הסגורה.

ראובן יעקב: ברור שהיא מבחינתנו מוגדרת כסכנה אובדנית, כי היא היתה אובדנית, היא הגיעה לשם בשם האובדנות שלה.

ראובן יעקב: לעומת זאת יכולה להיות נערה אחרת, הנערה שבמקרה הזה, שמההיכרות איתה אנחנו יודעים ככה, ההיסטוריה שלה אומללה, אני מכיר, אבל המציאות מראה לנו שהיא שנים במוסדות, שבמהלך התקופה הזאת שהיא במוסדות יש לה היסטוריה ברחנית.

ראובן יעקב: בהיסטוריה הברחנית הזאת היא היתה ברחוב, היתה לה לצערי הרב, עם המון המון כאב, איזו שהיא הסתגלות לרחוב.

מיכאל מלכיאור: תפיסת עולם ושל אחריות של חברה.

מיכאל מלכיאור: מה שאתה בעצם אומר לנו פה, אני יכול להבין את זה שלא יכולים כל פעם לצעוק זאב זאב, אבל פה זה לא ככה, פה אתה אומר אנחנו יודעים שהילדה הזאת יבוא מישהו, נרקומן, ינצל אותה, יאנוס אותה, כי הרי זו ההגדרה, אבל זה בסדר, כי היא לא תתאבד.

מיכאל מלכיאור: חזקה עליה שהיא לא תתאבד ולמעשה אנחנו אומרים בתור חברה שזה לא מספיק.

מיכאל מלכיאור: זה מה שאתה אומר, נכון?

ראובן יעקב: חיים.

מיכאל מלכיאור: הסבירות לפי כל ההיסטוריה שלה, ילדה קטנה, שאונסים אותה היום, זה לא מספיק כדי שבעינינו, בעיני החברה שלנו זה ייחשב שהיא במצב מסוכן.

מיכאל מלכיאור: זה מה שאתה אומר.

ראובן יעקב: שלנו שאנחנו צריכים לעשות משפט שלמה ולהחליט במה לטפל,

מיכאל מלכיאור: מודיעים למשטרה,

מרינה סולודקין: אמרה, שיש מוסדות שבכלל לא מתאימים לבחורים ובחורות שבורחים משם.

מרינה סולודקין: ולי זה עניין מאוד מאוד מעניין כי אני עובדת עם אנשים וגם נוער שמתלוננים שמוסד לא מתאים בכלל.

מרינה סולודקין: כשהייתי יושבת ראש של ועדת מעמד האשה הייתי צריכה לעשות ביקור בצופיה.

מרינה סולודקין: קיבלתי באנגלית מכתב של עולה חדשה דוברת אנגלית שכתבה דברים שאני אפילו לא יכולתי לתאר לעצמי.

מרינה סולודקין: אז הייתי שם.

מרינה סולודקין: אולי אנחנו גם צריכים לחשוב, משטרה עושה מה שהיא צריכה לעשות לפי התקנונים.

מרינה סולודקין: אנחנו צריכים כוועדה לעבוד גם על מוסדות לנוער הזה ולחשוב למה זה לא מתאים.

מרינה סולודקין: יש לי עכשיו בעבודה שלי נוער שבורח ממשפחה אומנת.

מרינה סולודקין: ואני אומרת לכם, אם אנחנו לא יכולים לומר את דברינו למוסד ולמשפחה, אם הם לא בסדר,

מיכאל מלכיאור: סדרה של דיונים על המוסדות ואנחנו ודאי צריכים לפתח את זה כי פה מתגלה גם בעיה יותר יסודית, גם מתוך מה שאמרה סוזי, אין ספק שאנחנו צריכים אבל אני לא רוצה להתחמק מהבעיה הספציפית הזאת.

מיכאל מלכיאור: יש לנו פה בעיה נקודתית אבל זו בעיה חברתית עמוקה, של ילדים קטנים,

שמעון קדוש: זה איפה החברה מתעסקת, אם אדם לא מתאים לאותו מעון, בטח שיברח, בודאי שיברח.

שמעון קדוש: איפה היחידה המקצועית שמנהלת את העניין ויכולה להגיד אדוני, אתה מתאים למשפחה הזו, ולבדוק את זה באמת לעומקו של עניין.

שמעון קדוש: אבל זו המחלה האמיתית.

שמעון קדוש: המשטרה מטפלת אחר כך.

מיכאל מלכיאור: ילדים קטנים בחוץ שאף אחד לא מרגיש אחראי עליהם.

מיכאל מלכיאור: זה נכון, יש סיבה שזה כך, אבל בינתיים גם זו מציאות.

מיכאל מלכיאור: זו מציאות שמאות ילדים נמצאים בחוץ, שלפי הגדרה ששמענו פה הם לא מספיק,

שמעון קדוש: לא יהיה הסימפטום הזה.

ראובן יעקב: בחוץ זה לא הילדים הבורחים.

ראובן יעקב: בואו נעשה קצת סדר בדיון הזה.

ראובן יעקב: יש סוגיה של ילדים בורחים ויש סוגיה של ילדים שהם משוללי פתרונות, שנמצאים בחוץ, או בגלל שאין מקומות או בגלל שאין את המקום המאוד מאוד מתאים שעוד לא יצרו אותו.

ראובן יעקב: סוגיה אחרת לגמרי.

יצחק קדמן: עליה.

יצחק קדמן: היא לא נחשבת למסוכן, לפי מה ששמענו פה לא צריך בשלושים יום הראשונים לחפש אותה.

יצחק קדמן: חנן דיבר איתה, את הטלפון קיבלנו אחרי חודש וחצי.

יצחק קדמן: אני מדבר על החודש וחצי הראשונים שאף אחד לא ידע איפה היא.

סוזי בן ברוך: קשה שהולכים למקרה הקל ביותר ובעיניכם זה הקיצוני ביותר, כי אתם מתייחסים לזה רק עכשיו.

סוזי בן ברוך: בעינינו הקיצוני ביותר זה כאשר יש לנו מידע שהיא ניסתה להתאבד שתים עשרה פעם והיא ברחה והיא הולכת להתאבד.

סוזי בן ברוך: זה רמת סיכון מיידית.

סוזי בן ברוך: או שהולכים לרצוח אותה, או שהיא הולכת להעיד נגד הסרסור שלה.

סוזי בן ברוך: בורח, כל נער שלא ישן בלילה בבית של הוריו במשפחה שלו הוא ברמת מסוכנות.

סוזי בן ברוך: שלא תהיינה אי הבנות.

סוזי בן ברוך: גם אם הוא הלך לעשות פיקניק על חוף הים הוא נמצא ברמת מסוכנות מסויימת.

סוזי בן ברוך: אבל מבחינת משטרת ישראל ברגע שידוע לנו על נער או נערה שיש עליהם הודעה שהם נעדרים או בורחים, זה לא משנה, המשטרה מתחילה לחפש.

סוזי בן ברוך: כל איש סיור מחזיק תמונה, ברגע שיש את התמונה ומחפש את הילדה.

סוזי בן ברוך: כל שוטר במשטרת ישראל, ולא רק יחידות הנוער, רואים נער או נערה ישנים ברחוב, ויש תופעה של הומלסים של בני נוער, מי שלא יודע, התפקיד שלנו כאנשי משטרה לנער אותם משק השינה או מהשמיכה המסכנה, מי אתה, מה אתה עושה, תראה תעודת זהות, מי ההורים שלך, מתקשרים להורים באמצע הלילה לוודא מי זה הילד הזה, לוקחים אותם למקומות חסות.

סוזי בן ברוך: המשטרה עושה את זה.

סוזי בן ברוך: אין ילד שישן ברחוב ושוטר נתקל בו ולא יקח אותו למקום חסות.

סוזי בן ברוך: זה לא תפקידה של המשטרה דרך אגב.

סוזי בן ברוך: אבל ברגע שיש רמת מסוכנות,

יצחק קדמן: לא נברח מזה.

אסתר לורוחינסקי: מה זה נערות ברחניות.

אסתר לורוחינסקי: באיזה שהוא מקום הנושא התפזר לילדים שברחו מבתים ואז יש הורים שעד היום מחפשים את הילדים.

אסתר לורוחינסקי: הנערות הברחניות האלה, ויש דפוס מסויים עם דפוס התנהגות, דרך אגב שממשיך, הן ממשיכות לברוח גם כשהן מבוגרות, מפני שכן תהליך החיים שלהן, שההורים זרקו אותן, נטישה אחרי נטישה, הן בורחות עוד לפני שהן יוצרות קשר עם מישהו.

אסתר לורוחינסקי: יש את התופעה הזו, היא קיימת, ילדים חסרי בית, אין כתובת.

אסתר לורוחינסקי: אם אכן נפתח המקלט בחזרה מה טוב, אני חוששת שאין.

אסתר לורוחינסקי: צריך ליצור להם כתובת שהם יוכלו לפנות, ומה שאני אמרתי קודם, כמו שער"ן יש או מרכזי חרום, יש למצוא להם את הכתובות שאחר כך אם הם מטלפנים שיהיה איפה לשים אותם, מפני שאם הנערה קוראת לעזרה ומישהו שומע אותה ואומר לה יהיה טוב אבל אין איפה לשים אותה, שוב האמון שלה נשבר.

אסתר לורוחינסקי: היא לא תיתן אמון בכלל להבא באף אחד.

מיכאל מלכיאור: בת תדע כשתהיה במצב כזה שיש גם כתובות חרום שיהיו אצלה, כדאי מאוד שבמעונות, אני לא יודע אם זה נוהל קבוע במעונות שיש מספרי חרום שבנות יוכלו לפנות אליהם.

אסתר לורוחינסקי: בטלויזיה, בכל מיני מקומות.

אסתר לורוחינסקי: לכל הנערות, המדינה מחוייבת להגן עליהן.

אסתר לורוחינסקי: וזה שכל פעם אומרים זה לא תפקיד שלנו, זה כן תפקיד שלנו, זה חוזר למה שאמרת קודם, ששאלת האחריות היא פה השאלה הכי חשובה.

מיכאל מלכיאור: מרגישים שיש פה מצוקה עמוקה מאוד של החברה שלנו ואחריות שהיא או לא מוסדרת בתקנים או לא מוסדרת חוקית, ואנחנו חייבים גם את פקידות הסעד ופקידת סעד ראשית כדי לסגור את הנושא.

מיכאל מלכיאור: אני מציע שאנחנו נקיים דיון נוסף ממש בקרוב, ממש תוך שבועות, לא נחכה, נביא את כל הגורמים, אנחנו חייבים לדעתי גם להביא את המנכ"ל של הרווחה, אי אפשר פחות מזה, כי אנחנו חייבים להגיע לפתרון.

מיכאל מלכיאור: לא מוסדר פה, בצורה הכי ברורה, צריך לתקן את זה.

מיכאל מלכיאור: לא לחכות.

מיכאל מלכיאור: ישנה הרבה חקיקה שאנחנו צריכים לעבוד עליה ולהסדיר את כל העניין של זכויות הילד.

מיכאל מלכיאור: יש לנו יום עיון עוד מעט, אנחנו נעבור על כל החקיקה.

מיכאל מלכיאור: יש דברים שלא יכולים לחכות.

מיכאל מלכיאור: אני לא יכול לקבל, אני אומר את זה ראובן אליך, כי אני שמעתי עוד פעם, שמעתי עוד פעם את סוזי, אנחנו לא יכולים לקבל מצב מבחינת החברה שלנו שילדה קטנה שאנחנו יודעים שהיא תעבור אונס היום, שאנחנו בתור חברה בעצם מוותרים עליה.

ראובן יעקב: רק מייצג את הרמה הפרקטית, אני אומר שאין לי את הכלים ליישם את החזון שלך.

מיכאל מלכיאור: כמו שזה.

מיכאל מלכיאור: ונטפל בזה בשבועות הקרובים.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לכם.