הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 16, פרוטוקול מספר 25, 2003-11-12 09:30

מיכאל מלכיאור: מאחר והיו כל מיני דיווחים על מה שהיה השנה ביום הזכרון ליצחק רבין, מה כן היה בבתי ספר, מה לא היה ובאיזה סוג של בתי ספר.

מיכאל מלכיאור: היה לנו חשוב לדון בנושא בוועדה ובכוונה לוועדה הזאת היום הזמנו בעיקר תלמידים כדי לשמוע את דעתם על הנושא.

מיכאל מלכיאור: אנחנו גם מתוך הוועדה נמליץ המלצות גם למשרד החינוך וגם לכנסת מה אפשר לתקן ולשפר לגבי כלל ההוראה בבתי הספר ובמיוחד לגבי הנושא הזה של יום הזכרון, שנוגע לא רק לבתי ספר, גם לתנועות נוער ובכלל בחברה הישראלית הזכרון, אני חושב שזה נוגע לאמצעי תקשורת ולכל דבר שאנחנו חשופים לזה בציבוריות הישראלית.

מיכאל מלכיאור: נתחיל עם החברים שהגיעו ממרכז רבין, שיתנו לנו איזו שהיא סקירה על איך הדברים נראים, גם מבחינת התקנות או החוקים שקיימים בנושא הזה ואיך בפועל הדברים מתבצעים ומה רצוי לעשות כדי שהדברים ישתפרו.

ג’ונתן סבג: החינוך ואילנה ממחלקת החינוך יספרו יותר על הפרוייקטים עצמם ואיך אנחנו מתמודדים.

ג’ונתן סבג: מרכז רבין הוקם מטעם חוק שנחקק בשנת 97', יש חוק מרכז רבין, והוא בא במקביל לחוק יום הזכרון ליצחק רבין, שמגדיר בדיוק את הפעילות שלנו, שזה פעולות שבהם יועלו דמותו ופועלו של יצחק רבין ופעולות שיוקדשו לחשיבות הדמוקרטיה בישראל ולסכנת האלימות בחברה.

ג’ונתן סבג: אנחנו רואים ברצח רבין אירוע מכונן בחברה הישראלית, ומתוך התפיסה הזאת יוצאות כל הפעולות שלנו והמשמעויות הנובעות מהרצח.

ג’ונתן סבג: אנחנו לא רק באים להאדיר את שמו של רבין ואת פועלו כמדינאי, כמצביא, דווקא בתחום שהוא שיפר בכלכלה ובחברה, אלא מה המשמעויות מרצח פוליטי במדינת ישראל, איך זה משפיע על החברה שלנו, על החינוך, על התרבות הפוליטית, על הילדים, ומה הפעולות שאנחנו צריכים לנקוט.

ג’ונתן סבג: בגדול אנחנו פועלים בכל החתכים.

ג’ונתן סבג: אנחנו פועלים בבתי ספר, מיסודי, השנה הוצאנו תכנית חדשה שתרחיב עליה אילנה לבתי הספר היסודיים, בחטיבות הביניים, בצבא בכל הדרגים, מטירונים עד מפקדים ובכלל, פונים אלינו הרבה אנשים שזה השפיע עליהם הדבר הזה ורוצים שאנחנו נסייע להם.

ג’ונתן סבג: והפעילויות שלנו מתחלקות במשך השנה באופן שלקראת יום השנה אנחנו יותר מקדישים לפעילויות של פועלו ומורשתו של יצחק רבין ובמשך השנה יותר על החברה הישראלית, על ההשפעות של הרצח ומה הסיבות שהביאו לכך.

ג’ונתן סבג: אנחנו רוצים לשמר את המורשת ואת הזכרון של רבין, זה הנושא של הדיון, בצורה שזה יהיה כמו הגדה של פסח, ואנחנו את ההגדה של פסח קוראים כל שנה ואנחנו מעלים על הנס את יציאת מצרים ולנסות לבנות איזו הגדה לבתי הספר ולתנועות הנוער ולחברה הישראלית שכל שנה או כל פעם שנקרא בתכנים האלה שאנחנו נייצר אנחנו נדע מה קרה, מה הוביל לזה ומה המשמעויות של זה.

מיכאל מלכיאור: להעיר רק בנושא הזה, אנחנו זוכרים כל בוקר, כל ערב, כל פעם שעושים קידוש, כל פעם שמניחים תפילין.

ג’ונתן סבג: ראשון שהכירו את רבין, שיכולים לדבר עליו, יכולים לספר על פועלו.

ג’ונתן סבג: אבל עוד מעט, כשמה לעשות, ייכחד הדור של האנשים שעבדו איתו, שהכירו אותו, אנחנו בכל זאת רוצים שזה יישאר, אנחנו לא מחזיקים את זה רק לשנים הקרובות.

ג’ונתן סבג: ובאמת עם יד על הלב עוד לא הצלחנו לגבש את ההגדה הזאת, את התוכן המלא.

ג’ונתן סבג: אבל אנחנו שולחים זרועות בהרבה כיוונים.

ג’ונתן סבג: וחשוב לנו מאוד גם לשמוע את הילדים ולראות מה זה עושה להם, ולאיזה כיוונים אנחנו עוד צריכים ללכת.

ג’ונתן סבג: ויש לנו כיוונים גם מגוונים וגם טובים אני חושב ותרחיב עליהם רותי.

ג’ונתן סבג: עוד דבר אחד על משרד החינוך, אמרת שנמליץ למשרד החינוך על פעולות, אנחנו מאוד נשמח, אנחנו בסך הכל צריכים את העזרה של הוועדה הזאת כי להגיד במשפט אחד אין לנו היום את משרד החינוך.

רותי גילת: חושבת שבאמת זה ראוי לציון האירוע וההתכנסות עצמה, ועל כך שהגיעו הילדים לכאן ואנחנו חושבים שמאוד חשוב לשמוע את קולם.

רותי גילת: אני רוצה להתייחס קצת אחר כך אולי גם למחקר שנערך ב98-' על העמדות של בני נוער וילדים בנושא של רצח רבין על ידי מרכז רבין.

רותי גילת: יכול להיות שבאמת כדאי לבדוק מה קרה מאז, מפני שאני חושבת שאחד הדברים שאנחנו באמת מתמודדים איתם, היום אנחנו שמונה שנים אחרי הרצח וצריך לזכור שהיום נולדים לעולם, נכנסים כבר לכתה ב' ילדים שלא נולדו כשרבין נרצח.

רותי גילת: וזה מביא לתקופה חדשה.

רותי גילת: כי ילדים שהיו ילדים צעירים בתקופת הרצחו של רבין, אז גם אם הם היו מאוד צעירים, בני שמונה, תשע, בכל זאת הם חוו את האוירה שהיתה בבית, במשפחה, ברחוב, בחוץ היתה טראומה כל כך קשה וכל כך גדולה שבכל זאת בתודעה שלהם נספגה התודעה של משהו קשה שקרה.

רותי גילת: בשנה שעברה עשינו פרוייקט מאוד מעניין, שנקרא זוכרים במכתב.

רותי גילת: בפרוייקט הזה ילדים, אני בעיקר רוצה לספר את זה לילדים כי אני חושבת שלהם זה יהיה מאוד מעניין, ילדים שכתבו למשפחת רבין מייד אחרי הרצח מכתבים וציירו ציורים, ילדים צעירים בגן או כתה א' ציירו ציורים וכתבו כמה מלים, ילדים יותר בוגרים באמת בכל הגילאים, גם כאלה שהיו בצבא וגם אחרי צבא, מכל קצוות הארץ ומכל המגזרים של החברה הישראלית כתבו מכתבים למשפחת רבין וללאה וסיפרו איך הם חווים את החוויה הקשה הזאת, מה עובר עליהם.

רותי גילת: וכמובן שזה היה מלווה במכתבי ניחומים וכדומה.

רותי גילת: אנחנו בשנה שעברה רצינו לדעת מה קורה עם הילדים האלה, איפה הם היום, שבע שנים לאחר הרצח.

רותי גילת: מה הם אומרים, מה הם מרגישים, מה העמדות שלהם לגבי מה שקרה בארץ.

רותי גילת: איפה הם נמצאים עם מה שקרה.

רותי גילת: אנחנו שלחנו ארבע מאות מכתבים לכתובות שהיו לנו.

רותי גילת: חלק מהכתובות כמובן השתנו, יש ניידות, אבל בכל זאת תחשבו על זה שילדים שהיו בטווח גילאים שלכם, אלה שהיו בני שתים עשרה אז הם היו בני תשע עשרה, היו בצבא, ילדים שהיו בני עשר היו בני שבע עשרה, לפני גיוס, ילדים שהיו כבר בני חמש עשרה, שש עשרה, היו כבר אחרי גיוס, ואנחנו קיבלנו תשובות מכל מיני מקומות בארץ, ומחוץ לארץ, היו ילדים שהיו בטיולים בכל מיני מקומות בעולם, ההורים שלחו להם את המכתב והם מאוד התרגשו וכתבו לנו מכתבי תגובה.

רותי גילת: היו מכתבים יותר פוליטיים ומכתבים פחות פוליטיים.

רותי גילת: היו מכתבים של ילדים מהמיגזר הדתי, מהמיגזר הערבי, מהמיגזר הבדואי וכמובן מכל מיני מקומות אחרים.

רותי גילת: התשובות היו מאוד מאוד מעניינות, אבל יחד עם זה היתה הרבה מאוד, אם אני יכולה לומר מה המשתנים המשמעותיים, הרבה מאוד ייאוש.

רותי גילת: הרבה מאוד חוסר תקווה.

רותי גילת: הרבה מאוד, אז מה יהיה הלאה, אנחנו מחפשים את התקווה, אנחנו מחפשים את השינוי, אנחנו מחפשים את האחרת.

רותי גילת: גם הרבה מאוד הצבעה על הנושאים שאנחנו עוסקים בהם בעיקר, שאלימות היא לא הדרך ולא הפתרון ואנחנו לא נוכל בדרכי האלימות לשנות את המציאות הישראלית, לשנות את המציאות החברתית, לשנות את המציאות הפוליטית, לשנות את מה שקורה במדינה.

רותי גילת: זה אחד הפרוייקטים שעשינו בשנה שעברה והיה מאוד חשוב לנו לראות מהם התגובות של ילדים ובני נוער, אף על פי שלא נערך כאן מחקר אלא זה היה באמת יותר פרויקט כדי לבדוק את הדברים.

מיכאל מלכיאור: שיתוף פעולה בכלל עם משרד החינוך ואני חושב שהם סירבו בכוונה להופיע היום בהוראת השרה זה אולי גם מצביע על משהו בכיוון הזה, אף על פי שהם עושים את זה כמדיניות כללית יותר.

מיכאל מלכיאור: תתייחסי בבקשה למה קורה היום, במיוחד ביום הרצח, לא נתפרש על כל השנה, אבל מה קורה היום, גם בתנועות הנוער, גם בכלל, גם יחסית למה שזה היה בשנים הראשונות.

מיכאל מלכיאור: איך את רואה את ההתפתחויות ומה צריכים לעשות.

רותי גילת: שאנחנו חווים אותו הוא בכמה תחומים.

רותי גילת: אחד, היה בנוהל או בנוהג מדי שנה לערוך כנס למפקחים ומנהלים של משרד החינוך ובו לפתוח את יום הזכרון של יצחק רבין כפתיחה רשמית.

רותי גילת: באותו יום התכנסו מנהלי בתי הספר מכל קצוות הארץ, והפיקוח, וזה היה באיזה שהוא מקום מרכזי, ככה שהדברים נעשו ונשמעו מכל גווני הקשת, זאת אומרת שאפשר היה בעצם להשמיע את הדברים לגבי ההתייחסות לשבר בדמוקרטיה הישראלית, לרצח, לאיש וכדומה.

רותי גילת: כבר שנתיים לא נערכות הפגישות האלה, הפגישות האלה הופסקו.

רותי גילת: בעצם הכנס, העצרת הזו שהיתה צריכה להיות בוטלה בשנה שעברה בפעם הראשונה כשהיתה מתוכננת על ידי משרד ההסברה.

רותי גילת: לצערנו הרב זה מה שקרה.

רותי גילת: יחד עם זה יצא השנה מכתב מאוד מדאיג, יש לי אותו פה ואני רוצה להראות לכם אותו, של חנה נאמן, שממונה על החינוך העל יסודי במשרד החינוך.

רותי גילת: ובמכתב הזה היא מבקשת, אני אקרא אותו כלשונו: "לעמיתי מנהלי בתי הספר שלום, בחודש הקרוב נציין שני ימי זכרון, שמונה שנים לרצח ראש הממשלה יצחק רבין שנרצח ביב' בחשון, רביעי בנובמבר 1995, שנתיים לרצח השר רחבעם זאבי, גנדי ז"ל, שנרצח בא' בחשוון, שבע עשרה באוקטובר 2001.

רותי גילת: שני אירועים קשים אלה קרו בעשור האחרון.

רותי גילת: תלמידינו זוכרים אותם באופן בלתי אמצעי ואף היו שותפים לשיח הציבורי שסבב אותם.

רותי גילת: ראוי בימי זכרון אלה לקיים שיח עם התלמידים על אישיותם, פועלם ומורשתם של יצחק רבין ורחבעם זאבי ז"ל, תוך שימת לב לאירועים הקשים והאוירה שקדמו לרציחתם ובמקביל התמקדותם בלקחים הראויים שעל כולנו להפיק כתוצאה מכך.

רותי גילת: לפיכך אנו מצפים מכם לציון ימי הזכרון בבית ספרכם ולארגון דיונים, שיחות והפעלות אודותם.

רותי גילת: נודה לכם אם תרצו לשתף אותנו בפעילויות מיוחדות שראוי שיהיו לנחלת כלל ציבור התלמידים.

רותי גילת: מצורף בזה רשימת האתרים וכדומה".

רותי גילת: הכותבת היא חנה נאמן, מנהלת האגף העל יסודי.

רותי גילת: זו ההנחיה של משרד החינוך.

רותי גילת: היה יוצא גם חוזר מנכ"ל לפני כל יום השנה.

רותי גילת: זה קיבלנו ממנהל בית ספר.

ג’ונתן סבג: מקבלים גישה, אין לנו גישה אליהם.

ג’ונתן סבג: יש לנו כמה פרוייקטים קטנים שאנחנו עושים מול בתי הספר או מול מפקחים איזוריים והם אומרים לנו אל תוציאו לתקשורת כדי שנשמור את הקיים, שזה לא חס וחלילה יעשה במקומות אחרים הדים ואז אוי ואבוי.

רותי גילת: עשינו את הסיכום על השנה.

רותי גילת: אני חושבת שמאות.

רותי גילת: אבל השאלה לאיזה צורך.

רותי גילת: אם מדובר על חומרים לקראת יום הזכרון, יש הרבה יותר פניות.

רותי גילת: יש מאות פניות.

רותי גילת: אנחנו לא שולחים סתם כך, אנחנו שולחים לבית הספר את המידעון ובפנים יש שתי דוגמאות לפעילות ורשימה של כל החומרים שיש לנו, סרטי הוידיאו, הקלטות, חומרים כתובים, טקסטים, חוברות וכדומה.

ג’ונתן סבג: למי שמבקש לפעילות שנתית.

רותי גילת: שומרים על קשר עם תנועות הנוער.

רותי גילת: לא עם כולם.

ג’ונתן סבג: מנחה בקורס מדריכים שלהם, ויש שיתוף פעולה טוב מאוד.

רותי גילת: הגיעו לעצרת, פגשתי ילדים מבני עקיבא בעצרת.

רותי גילת: תנועת הצופים עשתה עצרת שלהם גדולה מאוד בכיכר רבין, זה היה ביום רביעי כשחזרנו מבית הנשיא, הם עשו כנס שלפי העיתונות היו שם עשרת אלפים בני נוער.

רותי גילת: חוץ מזה אנחנו נתנו גם השתלמות לכל ההנהגה של שבטי צטופי דן, עשרים וחמישה מהמנהיגים של צופי תל אביב ושבט דן בגוש דן ואנחנו הכנו אותם לקראת פעילויות שונות.

רותי גילת: בשנה שעברה היתה לנו עצרת, מפגש של כל תנועות הנוער בצוותא, שבעצם זומן על ידי מתן, שהיא תנועת העל שעובדת עם כל תנועות הנוער.

רותי גילת: והשנה הם לא עשו את זה, והיה דיון מאוד מעניין בשנה שעברה.

רותי גילת: פעילויות, יש להם סדר יום די מלא.

רותי גילת: אין שום ספק.

מיכאל מלכיאור: פניה למתן, הם יוכלו עכשיו להתחיל להיערך לשנה הבאה, אני חושב שיהיה מספיק זמן.

רותי גילת: שום סיבה לא לחזור עליה.

רותי גילת: להיפך, כולם עשו בהרגשה שהיו רוצים עוד מזה.

רותי גילת: אנחנו עובדים עם מועצת התלמידים בעיריית תל אביב, שזה בעצם הנציגים של כל מועצות התלמידים בעיר, ולקראת יום הזכרון היה להם יום עיון.

רותי גילת: הם בהחלט עשו השנה הכנה, לנוער עבודה היתה השנה הכנה לקראת הזכרון.

רותי גילת: תראו, הגענו לבית הסוהר גם, אפילו הכלא שבו יושב יגאל עמיר, בית כלא איילון, גם הוזמנו השנה בפעם הראשונה, והיתה סדנא לששים אסירים, והם בעצם לא רצו שהמנחה שלנו ילך הביתה, הם רצו מאוד שהוא יישאר איתם שם.

רותי גילת: היה להם מאוד מעניין.

מיכאל מלכיאור: מרכז רבין, שאני מבין גם שמקצצים לכם,

ג’ונתן סבג: את המרכז עד היום בחמישים אחוז.

ג’ונתן סבג: ל-2004 ההקצאה שלנו מהאוצר הוא שש וחצי מיליון ₪, לעומת חמש עשרה.

ג’ונתן סבג: בשיא זה היה חמש עשרה ועכשיו זה ירד לשש וחצי.

אילנה רבינוביץ: כל מי שיושב כאן למעשה היום שותף בעיצוב של אותם תכנים שיהיו ליום הזכרון בעוד עשר שנים, אולי בעוד מאה שנה ואולי בעוד שנתיים.

אילנה רבינוביץ: ואנחנו כל הזמן מודעים לעניין הזה של ההתהוות.

אילנה רבינוביץ: אנחנו משתדלים להיות מאוד רגישים בעבודה החינוכית שלנו, מול הפניות הטלפוניות, מול סיפורים די מיואשים שלפעמים אנחנו מקבלים, מול בקשות שמופנות אלינו, לשמוע את כל הקולות האלה ולתת מענים שונים במסגרת התכנים שלנו ליום הזכרון, כאשר התפיסה שלנו, וזה בא לידי ביטוי דרך תכניות, שיתכן שבימים שסביב יום הזכרון צריך לדבר אולי באמת יותר אודות רבין ואולי אודות הרצח, אבל התהליך שאנחנו צריכים לעסוק בו בחברה הוא למעשה תהליך שנמשך שלוש מאות ששים וחמישה יום בשנה.

אילנה רבינוביץ: זה אחד המסרים שאנחנו מנסים לצאת אתם מהמרכז ואנחנו מאוד מודעים למחלוקת שיום הזכרון מעורר, והשנה זה עלה בצורה חדה מאוד.

אילנה רבינוביץ: קשה להתעלם באמת מהרקע הפוליטי לרצח, קשה להתעלם מהמסרים הפוליטים שהסיפור הזה מלווה בהם, אבל אנחנו משתדלים לעמוד על כל המסרים ולתת תשובות שונות.

אילנה רבינוביץ: זה מאוד חשוב לנו.

אילנה רבינוביץ: מאוד היה מעניין לשמוע מהילדים, כי מה שאני יודעת ממידע שמגיע אלי מה נעשה בבתי ספר, ואני משוכנעת שכל אחד יספר כאן משהו שונה.

מיכאל מלכיאור: זומנה בהתראה יחסית קצרה, לכן גם לא ציפינו ולא הזמנו גם קשת רחבה מאוד.

מיכאל מלכיאור: לנו מאוד מאוד חשוב הדברים שלכם ממרכז רבין ואנחנו נפיק מזה מסקנות.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שהמכתב הזה של משרד החינוך זה פשוט מזעזע.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שאנחנו גם נפיץ את העניין וגם נסיק מסקנות מזה.

מיכאל מלכיאור: אין פה שום השוואה.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא מדברים, עם כל הכבוד, אנחנו בעד לזכור כל אחד ואחד, אבל אם אנחנו מקבלים שהרצח של ראש ממשלה ומה שקדם לזה והמשמעות של זה הוא מאורע מכונן אז אי אפשר, מה שנעשה פה זה פשוט עוול עצום.

מיכאל מלכיאור: כל דבר ודבר, יכול לצאת חוזר של משרד החינוך לגבי האיזכור של גנדי, וזה בסדר גמור.

מיכאל מלכיאור: רק זה שאתה שם את זה בדיוק באותו מעמד, באותו משקל, ואתה אפילו אומר שהדברים שקדמו לרצח זה כאילו אותו דבר, זה אומר שאין שום דבר.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת אם הכל אותו דבר אז אין שום דבר.

מיכאל מלכיאור: וזאת בדיוק הנקודה.

מיכאל מלכיאור: יש לנו פה היום תלמידים, אספנו בכל זאת קשת רחבה של בתי ספר, יש לנו תלמידים מבית ספר ממלכתי ומבית ספר ממלכתי דתי ומבית ספר פלורליסטי.

מיכאל מלכיאור: וגם צעירים מתנועות הנוער העובד והלומד.

ג’ונתן סבג: אנחנו עושים אירועים גם עם אמנות לעם.

ג’ונתן סבג: אין שום אירוע שנעשה עם מועצה מקומית או עם איזו רשות.

אילנה רבינוביץ: אתם פעמיים.

אילנה רבינוביץ: אנחנו לא יודעים אם בכלל היו טקסים, אין לנו שום מושג.

אילנה רבינוביץ: זה נתון לאוטונומיה של בתי הספר.

אילנה רבינוביץ: המסר הוא שיש אוטונומיה.

מיכאל מלכיאור: באירוע של שתי אולפנות בפתח תקווה.

מיכאל מלכיאור: באולפנות של בני עקיבא.

מיכאל מלכיאור: השתתפו למעלה משלוש מאות תלמידות וזה היה אירוע של שעתיים מאוד קשה.

מיכאל מלכיאור: אני לא בטוח שיזמינו אותי עוד פעם אבל הדיון היה נוקב, טוב, מצויין.

מיכאל מלכיאור: מה שאני הייתי כן מצפה מיום כזה, ואני מאוד רוצה לשבח את האולפנות שבכל זאת יזמו את הדבר הזה ואפילו הזמינו אפיקורס בנושא כמוני, שלא מסתיר גם את מה שקרה בתקופה לפני הרצח ואת כל הדברים שקשורים כך.

רן כהן: בעל חשיבות עצומה, לעזוב את כל המחלוקות הפוליטיות, בחוק לא מופיע שום דבר, לא על הסכם אוסלו, לא על שום דבר.

רן כהן: מופיע הרצח.

רן כהן: העניין של הלא תרצח זאת צריכה להיות הזדמנות הכי טובה, מה ילמדו, על לא תרצח מימי משה רבנו, פה יש לא תרצח נוכחי, של ראש ממשלה ושל הרס הדמוקרטיה וכו'.

רן כהן: זה שזה לא נעשה באוכלוסיה שמשם יש סכנה אולי שיצא הרוצח הבא, אני לא צריך לעשות את זה לא בגן שמואל ולא ברמת אביב ג', משם הסיכוי שיצא הרוצח הבא הוא מאוד קטן.

רותי גילת: כיום משמעותי, ויחד עם זאת,

מיכאל מלכיאור: שזה יום צום עד היום הזה,

מיכאל מלכיאור: עושים את זה כיום צום, אנחנו הצענו את זה לפני כמה שנים, אפילו יום צום משותף.

מיכאל מלכיאור: זה היה עושה משהו משותף גם לציבור החילוני והציבור הדתי בארץ, ואני חושב שראוי עדיין לחשוב על העניין הזה כדבר משותף.

מיכאל מלכיאור: היו טיעונים לכאן ולכאן.

מיכאל מלכיאור: אני מאוד רוצה לשמוע את התלמידים, ויש פה פרוייקט משותף של בית ספר ממלכתי דתי ובית ספר ממלכתי, אמנם אי אפשר להגיד שבית ספר הימלפרב מייצג רק את המיין-סטרים של בתי הספר הדתיים אבל זה אכן בית ספר ממלכתי דתי מצויין ואני רוצה שתציגו את הפרוייקט המשותף שלכם ותגידו מה אתם חושבים על מה שאמרנו פה.

מיכאל מלכיאור: יש פה מבוייאר ומהימלפרב.

מיכאל מלכיאור: בבקשה.

טל-תלמיד: אקטואלי אני רק רוצה להתייחס לגבי מה שדובר לגבי תנועות הנוער.

טל-תלמיד: אני מדריך וחניך שלוש שנים כבר בתנועת בני עקיבא.

טל-תלמיד: אני חושב שהעניין הוא כזה, התנועה עצמה נמצאת עכשיו בתקופה שבעצם עוברים הרבה שינויים ומתחילים מאיזה שהוא נושא עיקרי, לכן מבחינת ההנהלה הארצית התקופה הזאת מאוד לחוצה.

טל-תלמיד: לדעתי זאת בעיה אחת, יש להם בעיה גדולה מאוד להתחיל לפנות למוסדות וכל התהליך הזה של פנייה לאיזה שהוא מוסד שמנציח את רבין ואחרי זה העברה לסניפים, כל המעברים האלה, זה מאוד בעייתי מבחינתם.

טל-תלמיד: הסניף שלנו באופן אישי, אחרי שראינו שאין התייחסות לזה, אני יודע שאנחנו באופן אישי עשינו איזה שהוא צעד, ואנחנו עושים, זו כבר השנה השניה או השלישית שאנחנו מקיימים טקס משותף עם שני שבטים חילונים של הצופים והשנה גם הצטרף שבט דתי אחד של הצופים, ובעצם מקיימים איתם, באופן עצמאי, טקס.

מיכאל מלכיאור: בקלות מידי, זה הכל עניין של סדרי עדיפויות.

מיכאל מלכיאור: נכון שחודש הארגון ושבת ארגון וכל זה זה הכל טוב ויפה, אבל בכל זאת.

טל-תלמיד: הגבוה יותר של התנועה, להנהלה הארצית אלא לנסות לפנות יותר לסניפים עצמם.

טל-תלמיד: ממוקמים בשכונת בית וגן וממש נמצאים אחד מול השני, ככה שהמושג הזה של לגלות מה נמצא בצד השני של הכביש הוא מתבטא בצורה מאוד מוחשית אצלנו.

טל-תלמיד: מסתכלים הרי בצורה קצת אבסורדית, שבעצם נמצאים בקצוות של העם בישראל, שני צדדים, שני חלקים, שבעצם נמצאים ממש אחד מול השני, באותם גילאים, אותם תחומי עיסוק, ובעצם לא יוצא להם להיפגש.

טל-תלמיד: ולוקחים את היום הזה, את יום רבין, בתור הזדמנות לבוא ולגשר ולפתוח איזה שהוא צוהר כזה למתינות שיהיה לה המשך לפחות אצל אותם אנשים.

טל-תלמיד: זה מתחיל באיזור ראש השנה, שמקיימים מפגש ראשון של שמיניסטים בסדנאות.

טל-תלמיד: השנה המפגש התמקד בנושא אהבה, אהבה בין בנים לאותו עם, בין אנשים.

טל-תלמיד: ובעצם דובר שם הרבה גם על הנושא.

טל-תלמיד: בסיום הסדנא בעצם המורים שהעבירו את הסדנאות האלה אמרו שאותם תלמידים שרוצים להעביר סדנאות באיזור יום רבין בנושא שיפנו אליהם וגם אותם תלמידים שרוצים להנחות את הטכס.

טל-תלמיד: לקראת היום התחילו חזרות על הטכס, טכס משותף של שני בתי הספר, שעוסק בשני דברים.

טל-תלמידה: לחפש משהו שונה, כי להרבה אנשים קשה להתחבר ליום רבין, ולדעתי לפחות גם לי אישית זה קשה בגלל שהפכו את זה למשהו שהוא מאוד שמאלני ומאוד מזדהה עם השמאל.

טל-תלמידה: אנחנו רצינו לבוא מכיוון אחר, מכיוון שזה לא משנה.

טל-תלמידה: ואז באנו וכתבנו את רוב הקטעים שהיו בטכס, אנחנו כתבנו, אנשים ישבו וכתבו, והשירים אנחנו הכנסנו שירים חדשים.

טל-תלמידה: הרבה פעמים אנשים לא מרוכזים ולא מעניין אותם לשמוע דברים שחזרו עליהם עוד פעם ועוד פעם, ובאמת ביום של הטכס ההקשבה היתה, לא ראיתי אף פעם טכס שאנשים היו כל כך מחוברים וכולם ממש הקשיבו ולא נרדמו.

טל-תלמידה: כי זה היה מעניין, זה אנחנו כתבנו, זה התחבר לכל אחד, דיבר לכל אחד.

רותי גילת: חיברנו משהו לבד.

מיכאל מלכיאור: משעמם, לא נוגע, לא מחובר.

טל-תלמידה: תולדות חייו של רבין, סיפור הרצח, את הנאום של הנכדה שלו, פחות או יותר אותם דברים.

טל-תלמידה: ואני יכולה להגיד שלפחות, עם כל הכבוד לרבין והוא עשה הרבה דברים אבל אני חושבת שבטכס עצמו צריך להזכיר אותו אבל צריך להתמקד יותר במה עכשיו, מה עושים עכשיו עם הרצח הזה.

טל-תלמידה: צריך לבוא ולהזכיר מי היה רבין ואז לבוא ולהגיד אז מה אנחנו עושים היום, איפה עובר הקו, מה בסדר,

מיכאל מלכיאור: שכן התחבר השנה.

מיכאל מלכיאור: אף אחד לא נרדם וכולם היו קשובים ודרוכים.

טל-תלמידה: מאוד פאסימיים, הם שואלים שאלות ולא נותנים תשובות.

שי שלום-חדד: במהותו, מה קורה באמת היום.

שי שלום-חדד: קטע שטל כתבה, שהוא היה קטע נורא יפה, והיא הקריאה אותו יחד עם תלמיד מהימלפרב שהעביר את הטכס, הקטע התמקד בעניין של הלגיטימציה, זאת אומרת למה מותר לעשות את זה אבל אסור לעשות את זה.

שי שלום-חדד: למה מותר לזרוק אבנים בשבת, למה אסור לפתוח דיסקוטק, למה מותר זה, למה מותר זה.

שי שלום-חדד: וזה היה קטע שכמובן הוא לא התיימר להביא תשובות ושום דבר בטכס לא התיימר לתת תשובות כלשהם כי זה לא התפקיד של הטכס.

שי שלום-חדד: התפקיד של הטכס הוא לבוא ולעורר ולהעביר לאנשים בעצם את התוצאות של הרצח הזה היום.

שי שלום-חדד: את האקטואליה שלו היום.

שי שלום-חדד: כי כמו שהיא אמרה, באמת זה מאוד חשוב, כמובן אפילו הסתכלתי קודם וראיתי במה שחילקתם וכתוב שסעיף אחד של החוק של יום הזכרון מציין שחובה להזכיר את מעמדו של רבין וחובה להזכיר את תולדות חייו וזה נכון מאוד לדעתי.

שי שלום-חדד: אבל ראיתי גם את הסעיף השני שמחייב להתמקד בשני הסעיפים ולא מספיק באחד מהם, שהוא טוען שחייבים להראות את האקטואליה של זה היום, את הסכסוכים בחברה והעניין הזה.

שי שלום-חדד: אישית עברתי לבוייאר שנה שעברה.

שי שלום-חדד: הייתי בהימלפרב מכיתה ז'.

שי שלום-חדד: טל אמרה קודם, חציתי את הכביש, לא רק באופן מטאפורי.

שי שלום-חדד: ואני זוכר בתור ילד קטן את כל המפגשים שהיו עם השמיניסטים, אני זוכר שהשמיניסטים היו הולכים למפגשים ביחד עם בוייאר וזה היה נורא מושך.

שי שלום-חדד: אני חושב שהעניין הזה של הפגישות ההדדיות האלה זה היה נורא חיובי.

שי שלום-חדד: אני זוכר שקינאנו בהם תמיד שהם יכולים לדבר עם הצד השני ונותנים להם את האישור, נותנים להם את האור הירוק לעשות את זה.

שי שלום-חדד: וכשאנחנו הגענו השנה אני חושב שהפגישות התקיימו, לפחות הפגישה שאני הייתי בה, הסדנא הראשונה שאני הייתי בה, כשדיברנו על אהבה, זה היה נורא מוצלח.

שי שלום-חדד: אתה לומד להכיר את האנשים שממול, בסך הכל זה אנשים שאתה רואה כל יום ואין לך שום דרך לדבר אתם, זה נורא אבסורדי, כי הם מולך פשוט.

מיכאל מלכיאור: חודשים, עוד בחדר לידה מותר להיות ביחד אבל מגיל שלושה חודשים זה כבר הופך להיות מסוכן מדי, משהו נדבק בנפש אחד בשני.

רן כהן: תכנים שקשורים לעניין של הטראומה והעיסוק שלה, קשיים של היום או קונפליקטים של היום, אבל לא רצח.

טל-תלמיד: ההסתכלות היא כזאת, מסתכלים על מה שהיה, בוחנים את מה שהיה, מה שהיה לפני זה, ומסתכלים גם לעתיד, זאת אומרת מה אנחנו עושים היום שיכול לסכן את זה ומה אנחנו צריכים לעשות כדי שדבר כזה לא יחזור.

טל-תלמידה: ג' היינו כשרבין נרצח ולי לפחות בתור ילדה למדנו את זה בתור משהו, זה היה מן אבל כזה, אף פעם לא באמת הבנתי כאילו מה זה אומר.

טל-תלמידה: האמת שעד השנה שבאנו וישבנו ודיברנו על זה ובעצם ניסינו לראות מאיפה זה בא וראינו את הקלטות של מה שהיה לפני הרצח.

טל-תלמידה: ובסדנאות שהעברנו התחלקנו לזוגות, תלמיד מהימלפרב ותלמיד מבוייאר, במקרה אני הייתי עם טל, ובעצם הזוג היה צריך למצוא נושא דיון לקבוצה שהוא מעביר בשביל להעלות שאלות ובעצם לפתור מהי הזהות שלנו.

טל-תלמידה: בעצם הגענו למסקנה שהרצח נבע מזה שיגאל עמיר לא הסכים לדעות של רבין והוא חשב שזה הפתרון.

טל-תלמידה: ואז אנחנו רצינו לבוא וכאילו לשאול את האנשים מה הזהות שלכם ועד איפה הייתם מוכנים ללכת בשבילה.

טל-תלמידה: אז עשינו על זה בשאלות, בסיטואציות שונות, נגיד נתנו את הדוגמא של נצרים שהיתה לפני שבועיים בחדשות.

ג’ונתן סבג: הרצח.

ג’ונתן סבג: יש בעיה מרכזית בהנצחה של יצחק רבין שאין הסכמה על הסיפור של הרצח.

ג’ונתן סבג: יש הסכמה שהוא נרצח מהיריות של יגאל עמיר אבל הימין לא מסכים שהוא היה שותף לכל מה שקדם לרצח, שזה רק איזה עשב שוטה ולא יותר מזה, ואנחנו גם תוהים כל פעם, אנחנו מנסים כל שנה מחדש לראות איך תהיה בנויה העצרת או האם לעשות כן אנשים פוליטים, לא להביא פוליטיקאים.

ג’ונתן סבג: ואני אומר את זה שגם בשנים שהבאנו אנשים פוליטיקאים מהימין שנאמו בכיכר, לדוגמא היה נתן שרנסקי והיה קצב, הם לא באו.

ג’ונתן סבג: נגיד שהעצרת היא תמיד מזוהה פוליטית בכיכר, אבל גם לטכס השנה בהר הרצל באו שלושה שרים, מופז, טומי לפיד וסילבן שהוא חבר של המשפחה.

ג’ונתן סבג: איפה שאול יהלום, ואיפה כל אלה שמדברים על זה שהשמאל ניכס לעצמו את הרצח, הם לא באו לשם.

חגי הלמן: את הרצח לפוליטי.

חגי הלמן: החברה כולה הפכה את הרצח לפוליטי, ולדעתי זו נקודה שחשוב להדגיש אותה.

חגי הלמן: הרצח היה פוליטי אבל ברגע שאתה קושר אותו לכל נושא אוסלו ותהליך השלום,

רן כהן: הזה להעלות גם את דמותו של רבין בתור מי שהוביל את תהליך השלום וגם בתור מי שנרצח על מזבח המאבק הזה.

רן כהן: אין שום סיבה שהימין בישראל ביום הזה יגיד שהוא לא שותף לתהליך אוסלו , שהוא לא מקבל את תהליך אוסלו, אבל רצח פוליטי של ראש ממשלה בישראל, ועוד מישהו שיצא משורות הימין הקיצוני, לא יקום ולא יהיה יותר בישראל.

רן כהן: אין סיבה לא שהשמאל יברח בגלל שהימין יטפל רק ברצח או שהימין יברח משום שהשמאל מטפל גם בתהליך השלום.

רן כהן: זה שני דברים נפרדים.

רן כהן: אגב גם בחוק לא כתוב תהליך השלום.

רן כהן: אין שום סיבה שלא נטפל בזה.

רן כהן: כעם אנחנו לא חייבים לומר את אותם הדברים בדיוק.

רן כהן: הדבר היחיד המשותף ביום הזה הוא לא תרצח.

רן כהן: לא תרצח ראש ממשלה, לא תשנה מדיניות פוליטית בעזרת אקדח.

רן כהן: אתה לא תרצח ראש ממשלה כדי לרצוח את דרכו שנבחרה על ידי העם.

רן כהן: זה בעצם הדבר העיקרי.

רן כהן: הלא תרצח חייב להיות בכל הצדדים.

חגי הלמן: מרכזי ביום רבין כי עדיף אפילו לוותר על האשמה של חברה, של ציבור גדול, עדיף לוותר על זה אם זה מה שעשוי למנוע את הרצח הבא.

חגי הלמן: עדיף לוותר על זה, עדיף לוותר על האיזכור הפוליטי כדי למנוע את הרצח הפוליטי הבא.

חגי הלמן: לוותר על ההקשר של הרצח לתהליך השלום ביום הרצח עצמו.

מיכאל מלכיאור: זה שאתה אומר שאפשר לעשות את זה כך שלא תהיה בעיה, שיש דבר משותף לכולם ואז יש נרטיב של השמאל ונרטיב של הימין, זה לדעתי פשטני מדי.

מיכאל מלכיאור: יש פה דבר עמוק, הדבר העמוק הרי זה לא עצם הרצח.

מיכאל מלכיאור: עצם הרצח, אני מניח שתשעים וחמישה אחוז מהחברה בישראל אין לה בעיה לגנות את הרצח.

מיכאל מלכיאור: אבל יש דברים יותר עמוקים פה, ואי אפשר להתעלם מזה ואי אפשר להינתק מזה, אלא אם כן הופכים את היום להיות ממש יום פרווה.

מיכאל מלכיאור: יום של שום דבר.

מיכאל מלכיאור: כמו שפה בחוזר של משרד החינוך.

מיכאל מלכיאור: וזה הדה-לגיטימציה, וזה לא דבר פשוט, כי כל חלקי החברה צריכים לשאול את השאלה.

מיכאל מלכיאור: אבל העובדה שהיתה דה-לגיטימציה, דמוניזציה של איש ושל דרכו, שהביא לרצח.

מיכאל מלכיאור: שזה לא היה דבר מקרי שרבין נרצח.

מיכאל מלכיאור: אני זוכר בחודשים לפני הרצח, אני זוכר בעצמי, אני הרציתי בכל מקום, התרעתי לפני שזה ייגמר ברצח.

מיכאל מלכיאור: זה לא היה כל כך מופרך, זה שרבין לא האמין שדבר כזה יכול לקרות זה דבר אחד, אבל עובדה, היתה אוירה כזאת, כזאת דה-לגיטימציה.

מיכאל מלכיאור: ואי אפשר לנתק את זה לגמרי שזה היה ציבור מסויים שעשה את זה.

מיכאל מלכיאור: ואז אנחנו נכנסים לקונפליקט הזה שאנחנו מצד אחד רוצים לכלול את הציבור הזה, הציבור הזה מעולם לא לקח על עצמו שום אחריות, ויש פה דילמה עמוקה שאנחנו מתעלמים מזה בזה שאנחנו אומרים טוב, אפשר לעשות שני נרטיבים שונים, או מה שאתה אומר, אפשר להתעלם מהצד הזה.

מיכאל מלכיאור: זה לא כל כך קל להתעלם מהדבר הזה.

טל-תלמיד: בהתנחלויות, בערים מעבר לקו הירוק, ואני חושב שגם אם יש בנאדם שהוא מתנחל, ויכול להיות קיצוני ומאוד ימני בדעות שלו, ויש לו זיקה עדיין ליום הזה, ואני בטוח שלכל עם ישראל, אני מקווה שלכל עם ישראל יש זיקה לזה עדיין, העניין של לא תרצח, הוא מרגיש והוא מזדהה עם היום, הוא רוצה להגיע לעצרת, וברגע שהוא מגיע לשם הוא רואה שלטים שמונפים שם, כתוב לצאת מההתנחלויות – הפתרון היחיד, דברים כאלה.

טל-תלמיד: הוא לא מרגיש שהוא שייך.

רן כהן: העצרת הזאת היתה עם ניסן סלומיאנסקי.

רן כהן: הוא בא מהתנחלות, והוא היה באמת מאוד מכובד.

רן כהן: תאמין לי, התחבקנו, משום שאני חושב שזה יום משותף שלי ושלו ביחד.

רן כהן: אני לא מבקש שיבואו, אני מבקש שבאלון מורה, באפרת, בגוש עציון, אמרתי לחגי, אני שייך לשמאל, אני יודע שסכנה גדולה בשמאל זה סרבנות.

רן כהן: מה אני עושה, אני לא מוותר.

רן כהן: אני הולך לכל מקום ואני יוזם ואני מלבן, למה?

רן כהן: כי אני לא רוצה שיהיו סרבנים.

רן כהן: סרבנות יוצרת בעיה מאוד מאוד קשה בעם ישראל.

רן כהן: תסכים איתי שזה רחוק מאוד מרצח, בטח מרצח ראש ממשלה ורצח פוליטי, אבל זו תופעה שהיא רעה.

רן כהן: אני צריך לעקור אותה במחנה שלי.

רן כהן: למה, כי הסכנה של סרבנות שרות בשטחים, כשהייתי מפקד בצבא שפטתי סרבנים שהיו חברים שלי.

רן כהן: למה, כי ככה, כי זה הצבא שלי.

רן כהן: מאחר והסכנה של רצח פוליטי כמעט לא קיימת מצד שמאל, היא קיימת במיעוט קטן ושולי בצד ימין, אבל שם הזירה שבה זה קורה, אז לכן אני מצפה מאנשי הימין, ולמה אני מעלה את אנשי ההתנחלויות, אני חושב שאילו אני הייתי אחראי שם הייתי דואג שמה שיצא מהימין יצא ימין טהור.

רן כהן: עניינים של ארץ ישראל השלמה, עניינים של אמונה, דברים שרחוק מזרח ממערב מרצח.

רן כהן: כי מה לעשות, יגאל עמיר הכתים את הציבור הזה, לא אנחנו.

רן כהן: מי שרצח את אמיל גרינצוויג הכתים את הציבור הזה, לא אמיל גרינצוויג הכתים את הציבור הזה.

רן כהן: מי ששרף לי את האוטו ארבעה מטר מהראש שלי בלילה כי אני חוקקתי חוק להריסת האנדרטה של ברוך גולדשטיין שפיארה רוצח מתועב בישראל, וחתכו לי את הצמיגים.

רן כהן: מה לעשות, את עקירת האלימות מהצד הקיצוני, אז הימין שהוא מאוד קיצוני, מאוד פנאטי, מאוד קטן, אבל צריך לבודד אותו.

רן כהן: זה כמו עשבים רעילים בשדה נפלא.

רן כהן: תארו לעצמכם שאתם חקלאים שמגדלים שדה, הייתי הרבה שנים חקלאי, יש לך שדה נהדר אבל לשדה הזה פולשים עשבים רעילים.

רן כהן: מה אתה עושה בתור חקלאי, אתה עוקר את העשבים הרעילים כדי שלא יזהמו לך את השדה.

רן כהן: זה הכל.

רן כהן: וכולנו מחוייבים לזה.

רן כהן: אנחנו מחוייבים את העשבים הרעילים לעקור אם יש מצד שמאל, הימין חייב בזה אם יש עשבים רעילים בצד ימין.

רן כהן: היום הזה, שהוא יום רצח רבין, הוא פשוט הזדמנות יוצאת מן הכלל לכל אחד לעשות זאת בשיטתו.

רן כהן: ולכן אולי צריך באמת לפתח דרך שבה גם באמת אנשים שהם מימין, שמתנגדים לאוסלו, אולי אפילו שחושבים שאוסלו אסון, אבל הם חושבים שהרצח הוא אסון שאסור שיחזור.

טל-תלמידה: שהרבה דברים עוקרים מהשורש, וזה לא נכון, לדעתי גם סטיקרים כמו "שרון בוגד" או כל מיני דברים כאלה, זה נראה לי אירוני שמצד אחד המדינה באה ועושה יום ליצחק רבין אבל בפועל במשך השנה עושים הרבה דברים שהם לא,

מיכאל מלכיאור: זה חשוב טל, אנחנו לא קיבלנו את זה שגם מהשמאל יכול לבוא רוצח, לכן אין סימטריה.

מיכאל מלכיאור: זה נושא מאוד עמוק, אני לא חושב שאנחנו נפתור את זה פה.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שהגענו לכמה דברים מעניינים ואני רוצה מאוד לשמוע את התלמידים של בית ספר רעות בירושלים.

מיכאל מלכיאור: אני רק רוצה לספר לך לפני שאתה עוזב שהמנהל של בית ספר רעות הוא בעצם הועזב מהבית ספר הקודם שהוא היה המנהל שלו בגלל שהוא עשה, התלמידים הכינו בבית הספר מיני-משפט או דמי משפט על מה שהביא לרצח, ועל סמך זה רשת החינוך ששם הוא היה שייך פיטרו אותו וזה היה אחד מהגורמים שהביאו להקמת הבית ספר הפלורליסטי של רעות.

מיכאל מלכיאור: אז בואו נשמע מכם מה אתם עושים.

רן כהן: שותף אתך לפניה לשרה, היא צריכה לתת הסברים למליאת הכנסת.

רותי גילת: כלומר שזה ייצא לא בכיוון של נגד גנדי ולא בכיוונים הרסניים אלא בכיוונים שאפשר יהיה להוציא מזה משהו טוב.

יוחנן בלסון-לוי: אצלנו, על רבין.

יוחנן בלסון-לוי: כן היה לנו טכס בבית ספר עם כל בית ספר והיה לנו יום שמוקדש לזה.

יוחנן בלסון-לוי: בכל השנה זה לא שיש לנו הרבה.

יוחנן בלסון-לוי: אנחנו מדגישים את זה אבל לא משהו עיקרי.

יוחנן בלסון-לוי: אנחנו מרגישים שיש טכס, אבל לא גדול.

יוחנן בלסון-לוי: זה משפיע, אנחנו שמים את זה כאלמנט,

יוחנן בלסון-לוי: הרבה על העבר, אנחנו מדברים על איך זה משפיע על העולם של היום ועל ההווה.

אריאלה גרייבר: ספר פלורליסטי ובאים אליו ילדים גם דתיים וגם חילוניים זה שם דגש על הרצח של רבין כי זה היה אחד מהגורמים, שמישהו דתי, שכאילו הוא בא ורצח אותו בגלל ההיבט שלו לצד היותר שמאלי, והעובדה שאנחנו חיים כאילו ביחד זה ממש מדבר על הקטע של הרצח של רבין.

אריאלה גרייבר: ולדעתי זה גם שם דגש גם אם לא מזכירים את זה, זה העובדה שאנחנו חיים ביחד, זה דגש על הרצח של רבין.

מיכאל מלכיאור: שאולי צריכים להתחיל ללמוד ביחד, או לעשות מפגשים,

שי שלום-חדד: מובן שהוא, אם זה בתי ספר, אם זה יישובים קהילתיים, ניקח לדוגמא את כפר אדומים, שאני פשוט מכיר באופן אישי, זה נורא יפה לראות את האוירה.

מיכאל מלכיאור: האלה שזו תופעה מאוד מאוד שולית.

מיכאל מלכיאור: זו תופעה חשובה, לפחות אני חושב כך, זו תופעה מצויינת, אבל היא כל כך שולית בחברה הישראלית, אולי קצת בירושלים אנחנו מכירים את זה יותר כי יש באמת מגוון של בתי ספר שעוסקים בנושא, אבל הרוב הגדול, המוחלט, תשעים ושמונה אחוז, פשוט זה לא קיים.

מיכאל מלכיאור: אז שנדע את העובדות, פה זה יכול להצטייר קצת אחרת בגלל שמי שמעוניין לבוא למפגש כזה באופן טבעי זה אנשים שפתוחים לעסוק ולעשות דברים משותפים.

מיכאל מלכיאור: אבל אני לא בטוח שזה נחלת הכלל במדינת ישראל.

הוד לייש: כל השנת שרות של הנוער העובד.

הוד לייש: אחרי הרצח הנוער העובד והלומד הפך בהחלט את הרצח הזה לסמל ולארוע מכונן בתוך הנוער העובד והלומד, העלה קודם את הנושא של בני עקיבא, לפחות בתוך הנוער העובד והלומד שנת הפעילות בנוייה באמת שחודש ספטמבר הוא חודש ארגון, מסתיים בטיולי סוכות, לאחר מכן בעצם בכל הנוער העובד והלומד, מכיתה ד' עד יב' וגם המדריכים הבוגרים, בעצם התוכן הראשון, המערך הראשון הוא מערך לציון זכר הרצח של יצחק רבין ,שכולל בעצם גם נושאים אקטואלים.

הוד לייש: הייתי מרחיב קצת את היריעה מעבר למה שנאמר פה, צריך להגיד, הרצח בראש ובראשונה לדעתי, והתוכן המרכזי הוא בנושא הדמוקרטיה.

הוד לייש: יש ויכוח גדול, ואין מה להסתיר אותו, לגבי קבלת הדמוקרטיה כערך עליון בתוך החברה הישראלית, ואנחנו עוסקים בעיקר בתוכן הזה, שזה מתקשר להרבה ערכים נוספים, כמו שיוויון זכויות.

הוד לייש: סך הכל בתוך חלק מהשנים שם דגש גם על פעילות משותפת, הנוער העובד והלומד מכליל גם את הקן הערבי, גם את זה צריך לזכור, גם הזכרון של הרצח בתוך הציבור הערבי במדינת ישראל הוא תוכן חשוב.

הוד לייש: אנחנו שמים דגש בתוך זה על מפגשים משותפים איתם.

הוד לייש: קורס המדריכים, כמו שציינו פה קודם,

הוד לייש: עירוניים.

הוד לייש: הדגש המרכזי הוא בכל קן וקן בעצם מצויין, יש טכס לזכרו של יצחק רבין, עובר מערך שמטרתו באמת ראשית להנחיל את זה מכיתה ד', מערך שהשנה בעיקר התקשר לנושאים של דמוקרטיה, של מציאות חברתית, בהחלט הרבה הקשרים שכאלה.

הוד לייש: יש לנו מבצע ארצי, יום לפני יום הזכרון, מבצע ארצי שבו אנחנו בעצם מציינים את הרצח, שבו משתתפים כל חניכי השכבה הבוגרת, ואני חושב, מהבחינה הזאת, וגם השנה במיוחד, אפשר היה לראות שלדעתי ככל שהרצח הולך ומתרחק יש יותר נטייה בהחלט לעשות את הרצח הזה משהו, לדעתי התהליך הזה שהיה ויכוח שקורה גם בימים אלה מבחינת ההאשמות את השמאל לנכס אל מול הימין, בסופו של דבר הדבר הזה בעיקר מהווה לדעתי להרבה הרבה גורמים בתוך החברה אפשרות לברוח מציון הרצח ואפשרות לברוח מהסיבות והחקר של הרצח.

הוד לייש: הדוגמאות של היריקות על האנדרטה השנה, שבעקבותיהם גם הנוער העובד והלומד נמצא שם בכל השבוע בין העצרת לבין יום הזכרון הממלכתי, היו שם חברי נוער עובד שבעצם שמרו על האנדרטה, בעצם משמר כדי שלא יקרה אירוע זה שנית.

הוד לייש: אני חושב שבתוך העניין הזה בהחלט הניסיון שלנו מתוך הזיהוי בעיקר של הזמן, שאנחנו שמונה שנים בסך הכל, אם הדיון פה הוא כלפי העשורים הבאים ולא רק כלפי מה שהיה עד עכשיו, המטרה שלנו היא בהחלט לראות איך הדבר הזה נשמר, מתוך הזיהוי של הרצח הזה, הוא נקודת שבר בתוך החברה הישראלית, נקודה שהציפה הרבה הרבה מהמתחים ומהמחלוקות בתוך החברה הישראלית.

הוד לייש: יושבים פה תלמידים ובני נוער, אז בסך הכל צריך להגיד, התלמידים שיושבים פה ביום הרצח, בשנת הרצח היו ילדים שאני מאמין שהם בקושי זוכרים את הרצח.

הוד לייש: צריך מהבחינה הזאת לדאוג ולהזכיר בצורה יותר אינטנסיבית במערכת החינוך של היום את הרצח הזה ולהפוך את זה למערכי הדרכה ולהפוך את זה לאירועים ולטכסים, רק ככה אני חושב שאנחנו נעשה את זה בצורה ראויה.

מאיה טקסיר: המכתב הזה.

מאיה טקסיר: זה איזה שהוא רקע שלדעתי נמצא כבר הרבה זמן.

מאיה טקסיר: אני אתן דוגמא שמשרד החינוך הוציא בשנה הראשונה לרצח מערך פעולה והכותרת של זה היתה "שנה למותו".

מאיה טקסיר: כנ"ל לגבי התוכן שזה משהו שלדעתי הוא רק ממחיש עד כמה יש נתק.

מאיה טקסיר: ואני חושבת שחוץ מזה שמדברים על אירועי הזכרון גם צריך להתעקש על התוכן שלהם.

מאיה טקסיר: לטובת העניין גם אם בכל הארץ יהיו אירועי זכרון אבל הם רק יעסקו ברבין האיש ולא יעסקו בנושא הדמוקרטיה ולא יעסקו בנושא הרצח אז גם בזה יהיה פיספוס.

מאיה טקסיר: כמו שנאמר, יש הרבה עומק במחלוקת הזאת.

מאיה טקסיר: צריך להתמודד איתה, לא להסתיר שזה היה על השלום, לא להסתיר שהיתה הסתה, לא להסתיר שום דבר, פשוט להתמודד עם זה, בצורה של דיאלוג, לא בצורה של סטיגמות, לא בצורה של יצירת שנאה, שזה יכולה להיות גם כן בעיה מאוד רצינית.

חגי הלמן: שיצאה מטעם בית ספר לקונגרס הציוני לנוער שהיה סמוך מאוד ליום רבין השנה.

חגי הלמן: נרשמו קבוצה מכובדת של תלמידים, גם ימנים וגם שמאלנים, קבוצה שמאפיינת את בית הספר, וביקשו ממני אחר כך לראות את סדר היום של האירוע.

חגי הלמן: והם ראו שהסעיף האחרון היה אירוע לציון שמונה שנים לרצח רבין.

חגי הלמן: לא היה כתוב יותר מזה.

חגי הלמן: היה רק את המשפט הזה.

חגי הלמן: הם אמרו לי אנחנו לא יוצאים.

חגי הלמן: וזה בעצם הסיפור.

חגי הלמן: זו כל הנקודה.

חגי הלמן: שאנשים מחרימים את הטכס מכיוון שהם בטוחים שאם יגידו רבין יגידו גם אוסלו.

חגי הלמן: או אם יגידו רבין יגידו תהליך השלום.

חגי הלמן: וצריך משני הצדדים של הקשת הפוליטית צריך למנוע מאנשים להסתכל על זה ככה.

חגי הלמן: אנשים רואים אירוע לזכר רצח רבין אז הם אומרים אה, בטח הארגון הזה שמאלני.

חגי הלמן: צריך שזה יפסיק לקרות.

חגי הלמן: וזה צריך לבוא גם מהשמאל.

מיכאל מלכיאור: שבהם קרה הרצח.

מיכאל מלכיאור: אתה טוען בצדק שאחת מהמטרות פה זה באמת למנוע הסתה כלשהי ולמנוע שדבר כזה יכול לקרות.

מיכאל מלכיאור: אבל אם אתה לא מוכן להתמודד ולדבר על מה שהביא לרצח, אם אתה אומר הרצח הזה היה מנותק לגמרי מכל המציאות שהיתה, אז אתה מפספס כאן את המטרה.

מיכאל מלכיאור: נרצח ראש ממשלת שבדיה למשל, עכשיו נרצחה שרת החוץ, ראש הממשלה שנרצח היה הרבה שנים ראש ממשלה, מאוד אנטי ישראלי אגב אבל זה סיפור אחר.

מיכאל מלכיאור: ושרת החוץ עכשיו שנרצחה בתוך חנות כלבו, בא אחד משוגע ורצח אותה.

מיכאל מלכיאור: אולי היו לו דעות, אולי לא, אבל בודאי שזה לא דבר גדול.

מיכאל מלכיאור: בסדר.

מיכאל מלכיאור: אז אפשר להפוך גם את רצח רבין להיה אחד עשב רעיל, שוטה, ולנתק את זה.

מיכאל מלכיאור: ברגע שאתה מתחיל לטפל בעומק של הדבר האמיתי אז אתה גולש לתוך הויכוח של המחנות במדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: יש את הדה-לגיטימציה גם הדתית לדרך של אדם.

מיכאל מלכיאור: זה מאוד בעייתי.

מיכאל מלכיאור: גם הנושא של דמוקרטיה, היום זה דבר ששנוי במחלוקת.

מיכאל מלכיאור: אתה היום תראה לפי הסקרים במדינת ישראל שחלק גדול מהציבור שלנו חושב שגם המילה דמוקרטיה זה משהו שמאלני.

מיכאל מלכיאור: ויש הרבה בימין כמובן שיחלקו על זה ושהם אלף אחוז דמוקרטים לא פחות מאנשים בשמאל וזה ברור לגמרי, אבל ברגע שאתה מתחיל לגעת בזכויות אדם, בכבוד אדם, בדמוקרטיה, אז הסכנה שאתה גולש לכך שחלק מהאנשים יגידו אם זה כך, אנחנו לא באים.

מיכאל מלכיאור: האם אנחנו מתוך זה צריכים להבין שאסור לטפל בכל הדברים האלה, להגיד כאילו שיגאל עמיר בא מהירח, היה עב"מ, נחת פה, רצח ובזה נגמר הסיפור.

חגי הלמן: צריך אפילו פחות להציג את רבין האדם, וזה מסיבה פשוטה שלא מציגים את בגין האדם, שגם היה ראש ממשלה.

חגי הלמן: צריך להראות את המצב במדינה לפני זה, צריך להראות את ההסתה שהיתה, צריך להראות את ההפגנות.

ג’ונתן סבג: על הדמוקרטיה, והיום כמו שאמר הרב מלכיאור יש סכנה גם לדמוקרטיה, אם אנחנו מסכימים על הדמוקרטיה אז אין בעיה שיהיה ויכוח פוליטי גם בסוף יום דיון על רבין.

ג’ונתן סבג: יגידו אני הימין, אני השמאל, אנחנו נסכים על גבולות הדמוקרטיה, נסכים על חופש הביטוי, מה זה הסתה, ואז אין בעיה גם לפחד מויכוח פוליטי ולהזכיר את אוסלו.

ג’ונתן סבג: אתה תבוא ותגיד אני נגד אוסלו, מתנגד לאוסלו, אני בעד אוסלו, אבל זה לא אומר שמותר רצח פוליטי, זה לא אומר שמותר הסתה, מותר שתחת המטריה של הדמוקרטיה יהיה ויכוח.

ג’ונתן סבג: בדמוקרטיה לא כולם צריכים להסכים.

ג’ונתן סבג: מותר תחת המטריה של הדמוקרטיה לחיות בדעות שונות.

ג’ונתן סבג: אבל היום כשאתה מטשטש את הזכרון של אוסלו ומה הביא לרצח אתה מאבד את הכיוון ואתה מאבד את למה הגיע הרצח הזה בכלל.

מיכאל מלכיאור: יש פה בעיה, זה מאוד לא פשוט, טל אמרה את זה בחצי משפט בהתחלה, ברגע שזה מזוהה אצלה עם משהו שמאלני אז היא מתנתקת.

מיכאל מלכיאור: השאלה איך אפשר על אף זה לעשות את זה.

מיכאל מלכיאור: זה היה תהליך, אבל אנחנו פה בכל זאת.

מיכאל מלכיאור: אני רק אומר, יש פה דבר שהוא אינהרנטי בעייתי ואנחנו מטשטשים את זה על ידי זה שאנחנו מחדדים את חילוקי הדעות.

מיכאל מלכיאור: זה פה קרה בכנסת שבאמצע נאום של אחד מחברי הכנסת אז חלק ממשפחת רבין עזב את האולם.

מיכאל מלכיאור: בדיוק בנקודות האלה.

מיכאל מלכיאור: בגלל שמי שדיבר אמר שצריך להפסיק את כל ההקשר הפוליטי והרקע לזה ואז משפחת רבין בחלקה עמדו וקמו ובאמצע הטכס הרשמי בכנסת עזבו את האולם.

מיכאל מלכיאור: זה היה רגע קשה.

מיכאל מלכיאור: אני הבאתי את זה רק כדוגמא למה שאנחנו פה מדברים בצורה תרבותית מסביב לשולחן עם עמדות שונות אבל אנחנו מבינים את הצד השני של העניין.

מיכאל מלכיאור: במליאה למעלה זה נעשה בצורה לא תרבותית, בצורה מאוד בוטה.

מיכאל מלכיאור: אני לא חושב שאנחנו יכולים להגיד, כי הרגשות מאוד עמוקים פה, הכעס וההרגשה של חלק מהאנשים במדינה שבעצם הרוצח הצליח.

מיכאל מלכיאור: רצה להשיג דבר מסויים, הוא הצליח.

מיכאל מלכיאור: ולכן יש פה המון המון כעסים כי אנחנו נמצאים באמצע תהליך, אנחנו לא נמצאים מעבר לתהליך והיום אפשר לדון מבחינה היסטורית מה היה אז וכו'.

מיכאל מלכיאור: בעיצומו של אותו ויכוח, זה חלק מהעומק של הקושי בעניין הזה.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שמה שמאוד קשה זה להבין את הצד השני.

מיכאל מלכיאור: בטכס פה אמרתי אני יכול להבין, נדמה לי שפה זה היה חבר הכנסת שאול יהלום, שהוא היה ביטוי של מחנה שגרם לדה-לגיטימציה הזאת.

מיכאל מלכיאור: אבל זה בעייתי.

מיכאל מלכיאור: אני כן רוצה שהוא ישתתף, אני כן רוצה שהוא יהיה חלק מזה.

מיכאל מלכיאור: אז איך אני יכול לדאוג, לבקש ממנו לדבר בטכס ולא לצפות מזה שהעמדה שלו הבסיסית היא לא של אדם שעשה חשבון נפש אחרי הרצח, גם לא חשבון נפש לגבי זה שהוא יכול להיות איש ארץ ישראל השלמה ולהתנגד להורדת כל התנחלות ולחשוב שאוסלו זה הדבר הכי גרוע שקרה למדינת ישראל.

מיכאל מלכיאור: צריך לא להסכים גם לדמוניזציה של השני.

מיכאל מלכיאור: אנחנו לא שומעים את השני, אנחנו לא מקשיבים, אנחנו לא מרגישים את השני.

מיכאל מלכיאור: ופה הקו המאוד דק הזה שמצד אחד להילחם בשביל דמוקרטיה, מצד שני ללמוד לכבד את הדעה ולא לעשות דה-לגיטימצה.

מיכאל מלכיאור: מצד שני לא לעשות גם משהו פרווה.

מיכאל מלכיאור: זאת אומרת לא להוציא את הרצח מתוך ההקשר הפוליטי שזה כן קרה, זה האיזון.

מיכאל מלכיאור: וזה איזון מאוד מאוד מאוד קשה.

מיכאל מלכיאור: אני שמח שאני לא עומד במרכז רבין שאני צריך להביא פתרונות לדבר הזה, אף על פי שכולנו עובדים במידה מסויימת במרכז רבין מבחינה זאת שמי שרבין היה מאוד חשוב לו אנחנו צריכים להתמודד לעומק, ואני חושב שבישיבה הזאת התחלנו לעשות את זה, עם המורכבות.

מיכאל מלכיאור: אני חושב שגם הגענו למספר מסקנות מעניינות.

מיכאל מלכיאור: אנחנו נוציא פניה לשרת החינוך כמסקנה, דבר שאני חושב שבאמת מזעזע פה, ונעשה את זה בצורה מכובדת, ואני חושב שגם מרכז רבין קיבלתם קצת פידבקים, למדתם מאנשים שביטאו דברים בצורה מאוד ראויה, ואני מודה לכם שבאתם, לצעירים ומובילים של הנוער עובד ולומד שהגעתם ולתלמידי בתי הספר שהשתתפתם והשכלתם אותנו ואנחנו נמשיך לעבוד עם זה בוועדה.

מיכאל מלכיאור: תודה רבה לכולכם.