ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 476, 2005-07-18 09:30

גילה פינקלשטיין: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה, שוב אנחנו עוסקים בנושא החשוב של אלימות במערכת החינוך, אנחנו נתקלים בבעיה שהאלימות הופכת להיות מכת המדינה וזה מגיע גם לבתי הספר בעקבות היחלשות ערכים.

גילה פינקלשטיין: לפני שבועיים קיימנו פה יום תנועות הנוער כי אנחנו חושבים שבית הספר נותן ידע ואנחנו רוצים שהוא יהפוך גם לבית חינוך.

גילה פינקלשטיין: כרגע רוב בתי הספר נותנים ידע ויש מעט בתי חינוך ותנועות הנוער שמעניקות את הערכים, אנחנו מבקשים את השילוב בניהם.

גילה פינקלשטיין: מנכ"לית משרד החינוך נכחה ביום תנועות הנוער בוועדת החינוך והבטיחה שבתי ספר שיאמצו לעצמם את רפורמת דוברת ישלבו את תנועות בתי הנוער בעבודה בימי שישי.

יוסי שריד: מעניין, חבל שלא הייתי.

יוסי שריד: יחלקו גם סוכריות?

גילה פינקלשטיין: מצד אחד להציג את הגבולות, מצד שני ערכים.

גילה פינקלשטיין: אנחנו לא קוסמים וצריך טיפול אמיתי ונמצאים אתנו הנוגעים בדבר.

גילה פינקלשטיין: החזון שלי היה תמיד שכאשר אזרח במדינה רושם את בנו לבית הספר הוא יכול לקבל יחד עם הפרטים והמידע שהוא מקבל על בית הספר את מדד האלימות בבית הספר, שזה יהיה שקוף ואז תהיה בין המנהלים תחרות למגר את האלימות.

גילה פינקלשטיין: הייתי רוצה להתחיל לשמוע את הנוגעים בדבר ואת חברי הכנסת.

גילה פינקלשטיין: עפרה דונסקי עמדה בראשה של ועדה למיגור אלימות עוד כשהייתי מ"מ מזכ"ל הסתדרות המורים ועשתה עבודה מאד יפה, אם תוכלי לספר לנו עליה , גם חברת הכנסת מלי פולישוק הקימה את השדולה למיגור האלימות שישבתי בה מספר שעות וישבו בה המומחים הגדולים ביותר במדינת ישראל לנושא האלימות.

גילה פינקלשטיין: הגענו למסקנות חשובות ונמשיך להפעיל את השדולה כדי לטפל בבעיה הקשה.

עופרה דונסקי: מאז שהיית אתי ביחד אנחנו מלווים את הנושא הזה מכיוון שאת הנושא הזה אי אפשר לטאטא, הנושא של טיפול באלימות הוא נושא שחייבים לטפל בו וכל ועדה שקמה עסקה בעניין הזה.

עופרה דונסקי: בוועדת וילנאי, שהייתי עם עוד כמה חברים שנוכחים בחדר הזה, היו המלצות מאד ברורות אחרי עבודה מאד רצופה.

עופרה דונסקי: משרד החינוך טוען שהוא יישם את ההמלצות אבל יש שם המלצות בסיסיות שעולות כסף ומה שעולה כסף קשה ליישם וזה חוזר על עצמו גם בוועדת דוברת.

לאה רוזנברג: אנחנו לא יודעים שהוא לא משתפר.

עופרה דונסקי: אני אשמח אם ימצא שאני טועה, בגדול נעשית עבודה של עדכונים ומדדים, משרד החינוך עושה עבודה רבה מאד אבל הבעיה לא מוצאת את פתרונה בתנאים הקיימים.

עופרה דונסקי: בתי הספר יותר מודעים למה שקורה, קיימות תכניות מניעה ואנחנו מתייחסים לעניין הזה, אבל האלימות הקיצונית שקיימת בבתי הספר קיימת גם ברחוב וקיימת בכל מקום אנחנו נמצאים כרגע בוועדת חינוך לכן נתייחס לנושא החינוך.

עופרה דונסקי: לגבי המקרים הקיצוניים של אלימות שקיימים בתוך בתי הספר אין לנו מענה, וגם אם נעשה שקיפות, תסבירי לי מי יעשה שקיפות בנושא הנתונים כשזה עומד בעניין של רשות תלמידים לבית הספר, אף אחד לא יצר את הילדים הם נולדו לאבא ואמא שלהם והם מגיעים לבית הספר, עם כל מה שבית הספר מציע להם.

עופרה דונסקי: דברו על זה באלף הזדמנויות אחרות, על הפחתה של מספר התלמידים בכיתות כוח אדם מקצועי וטוב בתוך בתי הספר.

עופרה דונסקי: גם בנושא של היועצות הוסיפו הרבה יועצות לבתי הספר אבל לא צבעו את השעות האלה כשעות ייעוץ אי לכך יש אז יש ואין אז אין.

עופרה דונסקי: בהסתדרות המורים, ברמה של הוועדה למניעת אלימות יוצא לי לטפל כל הזמן ביועצות שמוצאות את עצמן מידי שנה ללא המשרה שלהם.

עופרה דונסקי: אלה דברים שצריך לקחת עליהם סדרי עדיפויות, צריך לדעת איפה העדיפות הראשונה וללכת לעצות טיפול ברורות, צריך ללכת לשיתוף פעולה של כל הגורמים, בית הספר, ההורים, הקהילה, משרד החינוך ומשטרת ישראל ולשים את הדברים על השולחן באומץ ולהפסיק לטאטא אותם מתחת לשטיח.

עופרה דונסקי: ברגע שאנחנו מוציאים תכנית טיפולית ומגיעים אתה להורים והם אומרים לא, זה סוף הסיפור, זה חוזר לבית הספר ובית הספר צריך להתמודד עם זה.

עופרה דונסקי: צריך לתת לבית הספר להגיד דברו בדחיפות ובזמן אמת כי טיפול באלימות שנדחה ביום יומיים שלושה, עד שמוצאים את כל הגורמים שהחוזר אומר שצריך ליידע אותם, וצריך להביא לידיעתם ולקבל אך הסכמתם, הילד כבר שכח על מה מגיבים, אני מנסה לא להגיד מענישים, אבל על מה התגובה?

עופרה דונסקי: תגובה על אלימות צריכה להיות בזמן אמת.

עופרה דונסקי: משרד החינוך מודע לעניין הזה השאלה איפה ידו קצרה מלהושיע ואיפה אנחנו יכולים לעזור לו.

עופרה דונסקי: בהסתדרות המורים פועל קו פתוח שזה מפעל חדש שהקמנו והוא נקרא מודעות, מודעות היא עזרה מקצועית למורים שנתקלים בבעיות של מצוקה ומסתבר שיש הרבה מורים שפונים גם לקו הפתוח וגם למודעות ונעזרים בו בהיותו אנונימי ונותן תשובה לכל אחד מול עצמו ומול איש המקצוע שבו.

עופרה דונסקי: משרד החינוך ניסה לעשות זאת הרבה שנים בכוונה טובה אבל ברגע שאדם מזוהה המורה לא תמיד מביע אימון במקומות כאלה.

עופרה דונסקי: לוועדה שלנו מגיעות פניות בסדר גודל של ארבע עד חמש פניות ביום, חלקן בעילום שם מה שמראה שעדין יש לנו בעיה להודות בזה ולהגיד שאני זקוק לעזרה, אני מקבלת טלפון שבו נאמר לא חשוב מה שמי, לא חשוב מאיפה אני בא ולא חשוב באיזה חטיבת גיל, תעזרי לי.

עופרה דונסקי: קשה מאד לעזור לאדם כזה והמורים נתקלים באלימות בכלל ובאלימות אישית כלפיהם.

עופרה דונסקי: לכן אני מברכת על הדיון ואני מקווה שזה לא יהיה דיון לשם הפרוטוקול אלא שיתקבלו מסקנות ותהיה עזרה שאולי במשרד החינוך ושאר הגורמים זקוקים להם.

גילה פינקלשטיין: תודה.

גילה פינקלשטיין: כמובן שאנחנו קשורים לנורמות בחברה הישראלית, בית הספר אינו מבודד מהחברה הישראלית, אנחנו יכולים לראות גם בכנסת שישנה אלימות מילולית.

גילה פינקלשטיין: הילדים מקשיבים ורואים, לכן אנחנו צריכים שתהיה התייחסות מיידית כמו שאמרה חברתי עופרה, וכמובן התייחסות מערכתית.

גילה פינקלשטיין: אנחנו לא יכולים לסלק את האלימות בכוח אלא בהרבה אהבה, כמו שאומר יו"ר המועצה לשלום הילד, לא בעזרת מקלות אלא בעזרת אור.

גילה פינקלשטיין: שהמורה יעניק הרבה אהבה והרבה שיחות, למה לא ללמוד מאותם בתי ספר שהם כבר הצלחות?

גילה פינקלשטיין: לא לטחון את הכישלונות, ללמוד מההצלחות ויש הרבה בתי ספר שאפשר ללמוד מהם, דוגמא למופת, מורים שמרגישים שליחות מורים שהם בעלי סמכות בתי ספר מצליחים.

מל פולישוק-בלוך: בוקר טוב לכולם, אני שמחה להיות שוב עם האנשים שעושים את העבודה, מאז שאני בכנסת, הוועדה הזו קיימה הרבה ישיבות בנושא אלימות וכפי שנאמר יש התקדמות שאי אפשר להתעלם ממנה, בעיקר של מודעות וגם של עשייה.

מל פולישוק-בלוך: אבל גם אי אפשר להתעלם מכך שהאירועים נעשו קשים יותר, הציניות והקלות הבלתי נסבלת בה פוגעים אחד בשני וזה נעשה עם ילדים יותר ויותר קטנים אחד עם השני ילדים ומורים הורים וילדים יש הרגשה מאד קשה.

מל פולישוק-בלוך: כבר כשדברת שמענו נתונים כשקפצה לאה ואמרה שזה אחרת, אין לנו באופן מובהק וברור מידע ברמה האלמנטארית מה באמת המצב.

מל פולישוק-בלוך: האם הוא משתפר, מה מוכח ומה לא מוכח, אני שומעת כל הזמן דעות אחרות ממומחים, אנשים שאמורים להיות אמונים על המספרים.

מל פולישוק-בלוך: כל גורם נותן מספר אחר וזה כשלעצמו בעייתי מאד כי אי אפשר לטפל בבעיה כשאתה לא יודע את המצב לאשורו.

מל פולישוק-בלוך: דבר שני, יש מקומות שעובדים נהדר אבל אם אנחנו לוקחים את אותם דוגמאות וממנפים אותם, אז לא עשינו את העבודה שלנו.

מל פולישוק-בלוך: גם זה לקוי כי אנחנו לא עושים בדיקה לעומק של מה מצליח.

מל פולישוק-בלוך: דבר שלישי, אמרנו יותר מפעם אחת, אי אפשר להטיל את כל הפתרון רק על מערכת החינוך, זה לא עובד כך ואנחנו יודעים שזה לא עובד כך.

מל פולישוק-בלוך: הילד לא מנותק מהסביבה בה הוא חי לא מההורים שלו בבית לא מהרחוב ולא מהכנסת ומה שהיא משדרת כלפי חוץ.

מל פולישוק-בלוך: אי אפשר לטפל בבעיה הזו בלי דוגמא אישית וזה מתחיל מהבית הזה.

מל פולישוק-בלוך: אני תמיד אומרת, בואו נראה איך אנחנו, הכנסת והמבוגרים בכלל מתנהגים.

מל פולישוק-בלוך: זו הסיבה שאראלה גולן ואנוכי הקמנו את השדולה, שקודם כל הבית הזה, הכנסת, צריכה לשדר שהיא מתייחסת לנושא ושמה אותו בראש סדר העדיפויות שלה וביום אחד הצטרפו אלינו למעלה ממחצית חברי הכנסת.

מל פולישוק-בלוך: זה לא שכולם עומדים מאחורינו אבל זו מחויבות לנושא וזה מה שהיה לנו חשוב.

מל פולישוק-בלוך: קיימנו ישיבה אחת והישיבה הבאה תהיה בשבוע הבא.

מל פולישוק-בלוך: בישיבה הראשונה היו הרבה מאד אנשי חינוך כמו שאמרת, פרופסורים מהשורה הראשונה שאמרו הקרקס הנודד בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מדברים ואנחנו לא עושים, יש אין סוף דוחות אין סוף אמירות ולא עושים שום דבר.

מל פולישוק-בלוך: הממשלה הקימה כבר את ועדת השרים למיגור האלימות היא נפגשה ככל הידוע לי במליאה שלה כבר פעמים ואני יודעת שהשר לביטחון פנים עושה מאמצים גדולים מאד כדי לטפל בנושא והוא מודע לכך שיש הרבה מאד דוחות והוא אמר שהוא לוקח את הדוחות ומנסה לעשות סינתזה אחת של כולם.

מל פולישוק-בלוך: עבר חודש או חודשיים מאז הצעקה הגדולה ולא ראיתי שנעשו צעדים אמיתיים שמשדרים שמדינת ישראל במצב חירום, לא בגלל ההתנתקות אלא בגלל האלימות, והיא הולכת לעשות משהו בעניין.

מל פולישוק-בלוך: לא ראיתי את זה, לא ראיתי שכולם מתייצבים לנושא וזה בצד הנושאים החשובים ביותר.

מל פולישוק-בלוך: אתה פותח את הרדיו ושומע רק על ההתנתקות וזה ברור שהנושא המדיני מעניין תמיד את כולם ובמיוחד את התקשורת, אבל מה עם הנושא השני, אנחנו צריכים שכל יום יהיה לנו רצח של ילד כדי שיתחילו לעסוק בזה כל יום באותה רמה?

מל פולישוק-בלוך: זה בעיני מגונה ביותר.

מל פולישוק-בלוך: אני מברכת על ועדת החינוך שמצאה לנכון לקיים את הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: פנינו לכל הוועדות ומצאנו שיתוף פעולה ויו"ר הכנסת בהחלט מבין את החומרה, הוא נתן את ברכתו ומשתף אתנו פעולה בצורה יוצאת מהכלל.

מל פולישוק-בלוך: היום יש הרבה ישיבות בנושא הזה אבל אנחנו צריכים את הסינתזה של הדברים, את הביחד ובעיקר את העשייה.

מל פולישוק-בלוך: כל עוד לא תהיה עשייה לא עשינו שום דבר.

אבי קמינסקי: שמי אבי קמינסקי, יו"ר איגוד מנהלי אגפי החינוך ברשויות המקומיות.

אבי קמינסקי: ברשותכם אני רוצה להיות מעט אופרטיבי יש לנו מידע מה קורה מבחינת אלימות במוסדות החינוך, המידע הוא שיש שיפור בנתונים, זה מכל הכיוונים גם מצד המשטרה, גם מהמועצה לשלום הילד וגם ממשרד החינוך כך שיש איזשהו שיפור.

אבי קמינסקי: בתי הספר עמוסים ולחוצים ומתוך המידע שיש לי, באותם בתי ספר שיש אווירה של התייחסות לחינוך החברתי, התייחסות לערכים שמייצגים אגף שפ"י ומנהל חברת הנוער בתוך משרד החינוך, יש גם אווירה מיטבית יותר בנושא האלימות.

אבי קמינסקי: במקומות שבו החינוך החברתי הוא בעדיפות שנייה או שלישית בתוך בית הספר אנחנו מוצאים שם יותר אלימות.

אבי קמינסקי: אנחנו מחויבים לתגבר את התכניות של החינוך החברתי גם של אגף שפ"י וגם של מנהל החברה והנוער, לחזק אותם ובעצם אם צריך להגדיל את התקציבים.

אבי קמינסקי: צריך למצוא את התקציבים המתאימים מתוך כל התכניות הטובות שישנם במערכת החינוך.

אבי קמינסקי: את תקציב היועצות בחינוך היסודי צריך לצבוע, חד וחלק, ולומר שיועצת הוא לא דבר שיכול להיות על בסיס תקן אלא ממש לצבוע אותו ולומר מה התקן שצריך לזה בתוך המערכת.

אבי קמינסקי: אני חושב שצריך להקים בתוך הרשויות המקומיות ועדה מחייבת, כמו שעושה מצילה מהמשרד לביטחון פנים, אין את זה בכל הרשויות, הגורם הזה יחייב שכל גורמי החינוך והגורמים המקצועיים הנוספים ישבו בתוך ועדה מסוימת.

גילה פינקלשטיין: אין בארץ מנגנון להתלונן על אלימות בארץ.

אבי קמינסקי: חינוך ורווחה יחדיו, שישבו שניהם בתוך ועדה משותפת שיוביל אותה ראש רשות או מישהו משמעותי מטעמו בעל סמכויות ושהרשויות יגעו בנושאים הרלוונטיים בהיבטים החברתיים ומה שקורה בתוך הרשות המקומית שלהם, אין את זה היום ברשות המקומית, יש ועדת חינוך שיש מעמד סטטוטורי להקמתה.

מל פולישוק-בלוך: יש מקומות שהתחילו לעשות את זה.

אבי קמינסקי: יש מקומות שהתחילו אבל זה עדין לא בכל המקומות וזה מחייב את כל המקומות לשבת כך, חינוך ורווחה יחדיו.

אבי קמינסקי: גם בנוער בסיכון וגם בנקודות השקה ויש הרבה נקודות השקה בעבודה המשותפת והמקצועית הזו.

אבי קמינסקי: דבר נוסף, לצד כל האווירה המיטבית והאווירה המחבקת והאוהדת שצריך ליצור בתוך בית הספר צריך גם שבתוך חופש כזה יהיו הגבלות.

אבי קמינסקי: גם חופש זה בתוך מסגרת.

אבי קמינסקי: צריך להציב גבולות ברורים נחושים מוסכמים, גבולות שאין בהם כחל וסרק שהדברים יהיו ברורים לחלוטין.

אבי קמינסקי: צריך לתת את האופן הפעולה של צוות המורים ומנהלת בית הספר לפעולה בתוך בית הספר, בתשובות שהם צריכים לתת כאן ועכשיו.

אבי קמינסקי: שהמורים יפסיקו להרגיש מאוימים או לא בטוחים.

אבי קמינסקי: ברגע שהמורים לא בטוחים אופן הפעולה שלהם לא בטוח וברגע שאופן הפעולה שלהם לא בטוח הוא יוצר מומנטום לא נכון בתוך בית הספר, אלו ההצעות שלי בעניין הזה.

גילה פינקלשטיין: אתה אומר לתת אמצעים פדגוגיים למורה שאיבד את סמכותו, נשאלת השאלה אם הוצאת תלמידים אלימים מבית הספר והעברתם לבית ספר אחר, האם זה נקרא לתת אמצעים פדגוגיים.

אבי קמינסקי: השאלה היא גם מהם תלמידים אלימים ואני לא ממש בטוח בזה.

אבי קמינסקי: אני בעד לכלול את כל הילדים בתוך המערכת ולתת להם תשובה.

גילה פינקלשטיין: ללמוד להתמודד.

גילה פינקלשטיין: חבר הכנסת יוסי שריד אחריו רן ארז וד"ר בילהה נוי בבקשה.

יוסי שריד: אני לא חושב שיש לי תרומה חשובה לתרום לדיון הזה שעל פי טבעו הופך גם הוא למעין ריטואל ומושך אחריו שובל של מליצות וגם של מחשבות מקובלות, אבל צריך לקיים את הדיון אז אנחנו מקיימים אותו.

יוסי שריד: אני לא בטוח שמציאויות משתנות במידה ניכרת או דרמטית ויש לי השערה שיותר מאשר המציאויות משתנות, היחס שלנו למציאות משתנה.

יוסי שריד: איך אני מגיע למסקנה הנמהרת הזו, כאשר אני חושב על המציאות האידיאלית שהייתה בימים שאנחנו למדנו בבית הספר, במציאות האידיאלית הזו ברגע זה נזכרתי שחבר הכנסת אפרים סנה פרסם סיפור שקרה ב-1 במאי לפי מיטב זכרוני, שהייתה בבית הספר חצוצרה לימי חג ומועד היינו בית ספר סוציאליסטי והוא טוען שב- 1 במאי הלמתי בחצוצרת בית הספר בראשו, כמובן שזו עלילה.

יוסי שריד: קודם כל אני לא רואה שזה כל כך הזיק לו, אין לי שום זיכרון ואני חושב זו המצאה, אבל לו הסיפור הזה היה נכון זה סיפור בעמוד הראשון של העיתון, בלי שים לב לזהותם של הנפשות הפועלות בזמן הזה, אני מדבר על הימים ההם.

יוסי שריד: אני זוכר שפעם לא חזרתי לבית הספר שלושה ימים כי אלכס אנסקי הפליא בי את מכותיו, הוא הסביר לי פעם למה זה היה ואני מניח שגם החדשה הזו הייתה מופיעה בעמוד הראשון.

יוסי שריד: אני לא מקל ראש, כאבי המכות של הימים ההם עדין אתי עד עצם היום הזה כך שבוודאי אני לא יכול לזלזל בזה.

יוסי שריד: בהזדמנות אחרת, לו היה יותר זמן הייתי מנסה לנתח עוד מנטרה אחת שמלווה אותנו ובמובן מסוים היא גורמת נזק וזו המנטרה על האלימות המילולית.

יוסי שריד: קודם כל לא ברור מה זה אלימות מילולית, יש הבדל נניח אם אני קורא לסרבנות או אם אומר לך שאתה אידיוט, זה לא נעים וזו בהחלט אלימות ואני לא ממליץ על זה, אבל הסיפור הזה, כאילו יש פה משהו דטרמיניסטי, כאילו הלך החבל אחר הדלי, שאחרי האלימות המילולית, תהיה משמעותה אשר תהיה, באה האלימות הפיזית זה סיפור שאנחנו צריכים מאד להיזהר בו משום שיש הבדל גדול ותמיד יהיה הבדל גדול בין מי שמרים קול לבין מי שמרים יד.

יוסי שריד: אם אנחנו מטשטשים את ההבדל הזה אני חושב שאנחנו גורמים נזק חינוכי.

יוסי שריד: אני לא ממליץ לא על סוג א' של האלימות ולא על סוג ב' של אלימות.

יוסי שריד: יש הבדל בין אם אני חושב שמישהו חמור או שצריך לרצוח מישהו, ההבדל הזה גם הוא ראוי לתשומת לב.

אברהם פורז: הפסקה למשהו טכני, בגלל הקמת ועדת משנה בעניין הספורט, נדחה את זה לשעה יותר מאוחרת היום או שנעשה את זה מחר כי אני לא רוצה לקטוע באמצע את הדיון.

אברהם פורז: את הדיון המהיר נשאיר ב- 10:30.

יוסי שריד: לפעמים יש טענות וגם הם מן הסתם בחלקם מוצדקות לבית המחוקקים שהחוקים אינם ראויים או אינם מספיקים.

יוסי שריד: אני רוצה לומר לכם שספר החוקים של מדינת ישראל מלא חוקים, כמים לים מכסים, אין שום בעיה עם החוקים יש בעיה עם אכיפת החוקים.

יוסי שריד: כל יום אני שומע על תאונות דרכים, שזה סוג מובהק של אלימות ואפילו ילדים נופלים קורבן, הנהגים מאד אלימים ושם זה מסוכן כי באמת נהרגים.

יוסי שריד: בבתי הספר השבח לאל לפי שעה, ואני מקווה שכך זה יישאר, נדמה לי שאף ילד לא נהרג, אבל בתאונות דרכים גם ילדים נהרגים.

יוסי שריד: בכל פעם אני שם לב שהנהג שנתפס, אם נהרג או לא, יש לו עשרה תיקים במשטרה או 20 הרשעות קודמות, או נשלל ממנו הרישיון וזה ב- 90% מהמקרים ואני שואל את עצמי איך יכול להיות?

יוסי שריד: הרי בסך הכול יש לו כל כך הרבה תיקים והרשעות ופסקי דין פשוט לא אוכפים את זה אז מה לנו חוקים?

יוסי שריד: אני בטוח שגם היום ביום האלימות יחוקקו חוקים, אין שום צורך בחוקים יש צורך באכיפה, גם של גורמי אכיפת החוק וגם של בתי המשפט.

יוסי שריד: אם מישהו חושב שאפשר להתמודד באלימות במציאות של איפה ואיפה יש לי חדשות בשבילו, או שדין אחד לכל, ויחס אחד לכל, או שאם יש איפה ואיפה נגמר הסיפור.

יוסי שריד: אם יש בארץ ציבור יחסנים, ציבור גיבורים שמתייחסים אליהם בסלחנות, כדי לא לומר בחנפנות, כאשר הם מגלים מידי יום אלימות, מכים את הנציגים של שלטונות החוק של נציגי הריבונות הממלכתית היהודית וכל הזמן מכרכרים ומפזזים סביבם ומתחנפים אליהם ומספרים שהם מלח הארץ, אבל שוכחים שהארץ מכוסה פצעים והמפגש הזה בין המלח והפצעים הוא מפגש מכאיב אז אין שום סיכוי להתמודד באלימות כי הציבור רואה עוקב ומבין את המסר שיש אפשרות להשיג את המבוקש בדרך של אלימות.

יוסי שריד: במקרה הזה זו הדוגמא האישית, דוגמא אישית היא לא במובן הזה שהיא חייבת להיות אינדיבידואלית אלא מה העיניים רואות וזה מה שהעיניים רואות.

יוסי שריד: הדבר האחרון שאני רוצה לומר, בעיקר לאבי, מי שנושא עיניו לירושלים כי משם יבוא עזרו, והממשלה, כל ממשלה ובעיקר הממשלה הזו ומשרד החינוך הזה, תפתור לו את הבעיות ובכלל זה את בעיות האלימות, זה חלום באספמיה, זו משאלת לב ראויה אבל זה לא יהיה.

יוסי שריד: מי שעוקב אחרי הניסיון הבינלאומי והתמודדות באלימות שבחלקו הניכר הוא דווקא ניסיון מוצלח, למשל באנגליה, אני זוכר שבשעתו קראתי הרבה חומרים שבאו מאנגליה, אנגליה הצליחה במידה ניכרת, יש תמיד אלימות.

אבי קמינסקי: רק שזה גובה בהרבה מאד כסף.

יוסי שריד: זה נכון, אבל מי שהוריד במידה ניכרת את רמת האלימות זו הקהילה בעצמה, את הממשלה זה ממש לא מעניין ואת משרד החינוך ושרת החינוך זה ממש לא מעניין, אולי באופן כללי תמיד רוצים שיהיה טוב - - -

אבי קמינסקי: אני לא מסכים אתך.

יוסי שריד: זה ממש לא מעניין אותם.

גילה פינקלשטיין: בתכנית יש המלצות טובות.

יוסי שריד: על הנייר יש הכול והכול בסדר, הכול נבחן על פי המחויבות האישית, הדוגמא האישית, הנכונות להשקיע, זה המבחן האמיתי, אבל זה לא משנה כרגע, נניח שכן, באנגליה ובמקומות אחרים הוכח שהקהילה על כל זרועותיה ורכיביה אם היא עושה אגודה אחת ומחליטה שהיא לא רוצה ללכת בתנאים מסוימים וזו החלטה מרחיקת לכת ולא החלטה מפה אל החוץ, לא שיושבים בישיבה כזו ומחליטים אלא זו הכרה פנימית עמוקה, וכל זרועות הקהילה מחליטים לשתף פעולה בינם לבין עצמם, זה עובד.

יוסי שריד: אבל אצלנו מגלגלים את האחריות בין השלטון המרכזי לשלטון המקומי ובין השלטון המקומי לשלטון המרכזי בין המשטרה למשרד החינוך, בין משרד החינוך למשרד לביטחון פנים, מזה לא יצא שום דבר.

יוסי שריד: יש מקומות ואני בטוח שגם בישראל זה אפשרי, שאסרו מלחמה על האלימות, לקחו את האחריות על עצמם ניהלו את זה בעצמם והם הצליחו.

גילה פינקלשטיין: תודה לחבר הכנסת שריד, רן ארז בבקשה.

רן ארז: אני אנסה לקצר כי בדרך כלל בנושא זה יש לי דעות ברורות.

רן ארז: שמענו שמשרד החינוך עובד ועושה תכניות רבות וזה נכון הוא עובד ויש לו תכניות רבות ומומחים רבים ומתייחס לנושא.

רן ארז: גם המשטרה מתייחסת וגם ההורים מתייחסים, בסופו של דבר, אין תוצאות, לא רק שאין תוצאות, אנחנו עדים לכך שאלימות בבית הספר הולכת וגוברת, עשינו במשך ארבע השנים האחרונות סקרים מידי שנה של האלימות התלמידים נגד מורים והסקר האחרון מצביע על כך שאין כל ירידה בממוצעים.

רן ארז: המצב דומה אם כי בתוך הסקר עצמו יש ירידה מאד גדולה באלימות במגזר הערבי ועליה מאד גדולה במגזר היהודי וצריך לבדוק מדוע.

גילה פינקלשטיין: יש שיפור בכיתות הגבוהות.

רן ארז: אני רוצה לומר שאין במערכת החינוך אכיפה, אין במערכת החינוך מעקב והתמדה ולפי עניות דעתי לא מתמודדים עם הסיבה האמיתית לאלימות.

רן ארז: כשרצינו להדביר את מלריה בארץ ישראל לא טפלו רק במחלה בכינין אלא ייבשו את הביצות.

רן ארז: כשרצו למגר מחלה כזו או אחרת כמו האבעבועות השחורות טיפלו בזה בחיסונים זאת אומרת שהטיפול במחלה, ואלימות זו מחלה, צריך להיות טיפול מונע, רוב התכניות של משרד החינוך ורוב התכניות של הגופים האחרים זה לטפל בילד לאחר שהוא כבר היה אלים לאחר שכבר גילה אלימות.

רן ארז: בוודאי צריך לטפל, כמו בכל מחלה אבל יותר טוב למנוע את זה.

רן ארז: הזכרת אהבה, אור, דוגמא אישית ושיחות עם תלמידים, ריבונו של עולם עם 42 ילדים בכיתה, עם פחות שיעורים שנותנים לנו, עם קיצוצים הולכים וגדלים, מי מצפה שמורה יכול גם לטפל בילד עם בעיות של פיגור בלימודים, שלא מוצא עניין בכיתה ואז הוא מתחיל להפריע.

רן ארז: הייתה ועדת וילנאי שהחליטה, אחרי עבודה עם כל המומחים במשך עשרה חודשים שורה ארוכה של המלצות, אמרה מנכ"לית המשרד שכל ההמלצות של ועדת וילנאי בוצעו למעט אחת, הפחתת מספר התלמידים בכיתות.

רן ארז: אם כל המלצות בוצעו ואנחנו נמצאים היום באותה רמה של אלימות, סימן שההמלצה העיקרית והחשובה ביותר שאולי הייתה יכולה להוריד את האלימות, ההמלצה שלא בוצעה, היא זו שהייתה צריכה להיות מבוצעת.

רן ארז: לכן אני אומר שאי אפשר במעט שעות לימוד עם כיתות גדושות והטרוגניות לטפל בכל הבעיות של הכיתה.

רן ארז: הדבר הראשון שצריך לעשות כדי ליצור זמן איכות לטיפול בתלמידים ולמנוע מהם להגיע לאלימות תסכול וניכור זה להפחית את מספר התלמידים בכיתה, ליצור זמן איכות מורה תלמיד ולא זמן יותר מורה כיתה כי זה לא יפתור לנו שום בעיה.

גילה פינקלשטיין: תודה לרן ארז, נשמע את ד"ר בלהה נוי מנהלת שפ"י, האם את יכולה להתייחס לנושא של גיליון התנהגות?

בלהה נוי: בהמשך לדוגמא של יוסי שריד על סיפור החצוצרה שהיה מופיע בעיתון, היה בעיתון סיפור על ילדים בני שש שגזרו את הפטמה של חברתם, זה היה בעמוד ראשון עם הרבה מאד כותרות אבל כשבדקו את המקרה וראו שלא היו דברים מעולם ושבסיפור הזה אין צל של אמת אף אחד לא דאג להכחיש את הסיפור.

בלהה נוי: אני מספרת את זה כדוגמא למשהו שקורה עכשיו שהופכים את הנוער למשהו כמעט מפלצתי, שהנוער לא טוב, האלימות גדלה וזה ציפיות שמגשימות את עצמם.

בלהה נוי: יש ניתורים במערכת החינוך יש את הניתור של בנבסניבטי ויש הניתור של הראל ויש את הניתור של המיצב ויש ניתורים בית ספריים, אני לא אגיד שהתוצאות מזהירות הם רחוקות מלהיות מזהירות אבל בכל זאת רואים שהייתה עבודה, הייתה תקופה שזה ירד ועכשיו אני לא יודעת מה יהיו התוצאות הבאות, אבל זה בוודאי לא עלה.

בלהה נוי: יש את הנתונים של המשטרה שחלק גדול מפתיחת התיקים ירד חוץ מנושא אחד.

בלהה נוי: אני חושבת שאנחנו צריכים להיות מאד זהירים ולא לדבר על אלימות שעלתה כאשר הנתונים מראים משהו אחר.

בלהה נוי: בנוגע לחבירה עם הרווחה שהזכיר אבי קמינסקי, אני חושבת שנדרש הכפר כולו ולא רק הרווחה אם כי גם הרווחה.

בלהה נוי: עם המשטרה יש לנו כבר חבירה אבל בהחלט צריכים לבוא עוד גורמים.

בלהה נוי: מה שמצאנו זה שיש לנו תשובה ושיפור באקלים בית הספר, בהמשך להצעה שאמרת לקחת את בתי הספר שמהווים דוגמא אישית ולראות מה קורה בהם, ללמוד מההצלחות, אנחנו רוצים גם ללמוד מהכישלונות וההמלצות של הוועדה הבין משרדית כרגע היא לקחת את בתי הספר האדומים, בתי ספר שקיימת בהם אלימות יתר ולנסות לטפל בהם טיפול הרבה יותר אינטנסיבי.

בלהה נוי: הזכירו פה שיש חלק מהילדים שלא מושפעים בכלל מאקלים בית ספר, שבאים עם האלימות מהבית או מסיבות פנימיות אישיותיות שלהם.

בלהה נוי: ילד כזה, את היית מנהלת בית ספר ואת יודעת את זה שילד אחד כזה יכול להרוס בית ספר ולא רק כיתה.

בלהה נוי: לגבי הילדים האלה יש לנו כמה תכניות, היו פיילוטים ביחד עם אשלים שאחד מהם זו קבוצה של ילדים אלימים באמצעות הנחיה של פסיכולוג ומטפל באמנות ביחד, עם חיוב ההורים להשתתף בתהליך הזה והיו תוצאות יפות מאד.

בלהה נוי: זה היה בתוך בית הספר.

בלהה נוי: אנחנו גם חושבים שהמערכת צריכה לטפל בילדים עד כמה שניתן אבל אנחנו גם חושבים שאת זכות הרוב ללמוד, גם אותה צריכים לכבד ולא רק את זכות היחיד להישאר בבית הספר.

בלהה נוי: יש לנו בקנה את תכנית ברושים שזו תכנית לאחר הצהרים, ראינו שדווקא בתי הספר לחינוך המיוחד, הטובים שבהם, שם אין אלימות, שם יש חוקים מאד ברורים שם יש הקפדה אכיפה יותר ניכרת מאשר בבתי הספר הרגילים ואנחנו חושבים שחלק מהילדים האלימים יכולים ללכת אחר הצהרים, בית ספר יכול לחייב את הילדים האלה להשתתף אחר הצהרים בתכנית עם הצוות של החינוך המיוחד, מרפאים למיניהם ופסיכולוגים ובעלי חיים ולקבל תכנית אחר הצהרים לשיפור ההתנהגות שלהם.

בלהה נוי: בקשר לתעודה ולגיליון ההתנהגות, אחת ההצעות, ואני לא יודעת איך זה יופיע בדוח הסופי כי זו רק המלצת ביניים, אחת ההמלצות היא שהתעודה תכלול ציון מורכב בהתנהגות שיהיה מורכב מיחס לחברים, מתרומה לקהילה מיחס למורים, וילדים שיקבלו ציון שלילי בהתנהגות יצטרכו לתת עבודת שירות בחופש הגדול.

בלהה נוי: ילדים שמגלים התנהגות אלימה בהסעות יצטרכו לעבור לאחריות ההורים ולא יוכלו לקבל את שירותי ההסעה ויש עוד כמה הצעות ברוח מה שארגוני המורים העלו.

גילה פינקלשטיין: מה עם נושא הצמדת חונכים לילדים האלימים?

בלהה נוי: זה קיים בהרבה מאד בתי ספר.

קריאה: מה עם ההסעות לבית הספר?

בלהה נוי: לא ידוע לי אם זה נבדק.

גילה פינקלשטיין: הורים כמהים לעבור השתלמויות איך לגדל את הילדים, לשמור על התא המשפחתי להתמודד עם העימותים עם הילדים.

גילה פינקלשטיין: הורים רוצים לקבל את ההשתלמות הזו ואם בית הספר יארגן השתלמויות להורים, זה יעזור לאותם הורים שמחפשים עזרה.

בלהה נוי: אחת ההמלצות היא לקיים סדנאות כאלה.

בלהה נוי: לא תמיד הורים אוהבים את המסגרת של בית הספר חלקם אוהבים לצאת החוצה.

בלהה נוי: יש לנו הרבה שנים סדנאות להורים, חלק אומרים, אתם בית ספר תטפלו בילדים שלנו אנחנו נטפל בעצמנו במקום אחר, אבל בהחלט בית הספר צריך להציע את זה.

גילה פינקלשטיין: האם ועדת החינוך יכולה להמליץ, ותבדקו את זה במשרד החינוך, שהורה שרוצה לרשום את בנו לבית הספר יכול לקבל את מדד האלימות בבית הספר כדי להחליט בעוד קריטריון לאן לשלוח את ילדיו.

אבי קמינסקי: ממתי ההורים בוחרים?

אבי קמינסקי: אין דבר כזה.

בלהה נוי: המדד הרבה יותר מורכב מרק מדד האלימות.

גילה פינקלשטיין: מדד אלימות בכל מוסד חינוכי, וכל הורה שרוצה יקבל את זה.

בלהה נוי: כשאנחנו בודקים בית ספר אנחנו מדברים על שבעה סטנדרטים ולא על סטנדרט אחד של אלימות, אנחנו מדברים על סטנדרט מקיף של תחושת שייכות של ילדים לבית הספר של המבנה הפיזי של בית ספר אני מאד בעד שהורים ידעו מה קורה בבית ספר אבל לא רק מהנקודה הזו.

גילה פינקלשטיין: יש הורים מודאגים ששולחים ילד בריא והוא חוזר ילד פגוע או חבול.

גילה פינקלשטיין: תודה רבה, אבי צפרוני מרשת אורט.

אבי צפרוני: בתפקידי אני מנהל המחלקה לחינוך ערכים ואני רוצה בצורה של מבזקים לומר מה עשינו בהנחה שבאילוצים הקיימים לא נשנה אותם, מספר התלמידים בכיתות זה נתון שאין לנו שליטה עליו.

אבי צפרוני: בהנחה שהחברה שלנו, והתקשורת, לצערנו הרב, רוויים בגילויי אלימות, אין לנו שליטה על זה, מה אנחנו יכולים לעשות בחלקת האלוהים הקטנה שלנו, קרי, בבתי הספר של רשת אורט.

אבי צפרוני: כבר הטמענו זה מכבר מדידה שיטטית מובנית לאורך ציר הזמן, שבית ספר מודד את עצמו לא רק בשעוני מצב, שזה חיבות ביניים אחת לשנתיים, אלא הטמענו את שאלוני שפ"י, אקלים חינוכי מיטבי, שכל בית ספר חייב מידי שנה להעביר את השאלונים לנתח ולעשות שימוש מושכל בממצאים.

אבי צפרוני: אף על פי כן לא היינו מרוצים מהמצב, תוך הדגשת חצי הכוס הריקה התכנסנו השנה לוועדה, בשיתוף גורמים מקצועיים, סנ"צ סוזי בן ברוך גם הייתה חברה בוועדה, הזמנו גם את ד"ר יוסי הראל, טובה בן ארי הממונה על זכויות התלמידים, את שופט הנוער צבי שרבסקי וגיבשנו שורה של המלצות אופרטיביות ויש לי את חוברת ההמלצות למי שיבקש.

אבי צפרוני: על קצה המזלג, הדגש הוא טיפול שורש, פעולות מניעה ראשוניות כדי לא להגיע למצב של כיבוי שריפות.

אבי צפרוני: הדגש הוא על העצמת תלמידים כסוכני שינוי באמצעות תכניות גישור, באמצעות הפרויקט של הנחית עמיתים באמצעות תלמידים חונכים, סדנאות למורים לתלמידים, כאשר גיבינו את התכנית בתקציב מאד משמעותי.

אבי צפרוני: החל משנת הלימודים הבאה, בתי ספר יקבלו תכניות התערבות, כמו שיש תכניות התערבות בשיפור הישגים תהיינה תכניות התערבות של בתי הספר בשיפור אקלים חינוכי מיטבי, בית ספר יקבל משאבים הן להכנת תלמידים לתכניות גישור להנחית עמיתים והן לסדנות להורים כי יש לנו בעיה מאד קשה במיוחד עם הורים שבאים מארצות מוצא שהקודים התרבותיים שלהם שונים לחלוטין מהקודים התרבותיים המקובלים כאן במדינה, ועל רקע זה יש פערים בין התלמידים להורים ועל הרקע הזה יש גילויי אלימות של התלמידים ואני מדבר על תלמידים מארצות אתיופיה וחבר העמים שהבעיה נעוצה באי הבנת הקודים התרבותיים בבית.

אבי צפרוני: תכנית ההתערבות הזו תגובה בתקציבים מאד משמעותיים בבתי הספר ויש לנו רשימה של המלצות לבתי הספר אלו פעילויות לעשות, יש לנו רפרטואר של פעילויות בבית הספר, שכל בית ספר יבחר את הפעילויות שלו יגיש את תכניות העבודה שלו והן תגובנה בתקציב כדי לממש אותם הלכה למעשה.

גילה פינקלשטיין: תודה.

גילה פינקלשטיין: נשמע את אברהם לייזרזון, יושב ראש החינוך העצמאי בישראל ואחריו את סוזי בן ברוך ואם נספיק גם נציגת ההורים.

אברהם לייזרזון: בדרך כלל אני נענה להזמנה של הוועדה, וכל יושבי הראש שקדמו לך גם יודעים את זה, כשהוזמנתי לישיבה עשיתי כל מאמץ להיות כאן, פעם ישבתי כחבר כנסת מהמניין.

אברהם לייזרזון: הפעם ראיתי את ההזמנה לדיון על אלימות במערכת החינוך וקצת הופתעתי מה זה קשור לחינוך העצמאי.

גילה פינקלשטיין: אין אלימות בבתי הספר שלכם?

אברהם לייזרזון: כשנשלחה אלי רשימת המוזמנים המודפסת ראיתי שבאמת אנחנו לא מופיעים, מי שהדפיס את הרשימה הבין שזה לא שייך לנו אבל קבלתי הזמנה בכל זאת ואני נמצא פה ושומע את יושבת הראש ורוב הדוברים שלא נכנסו לעומק, שאומרים שצריך ללמוד מהצלחות ויש הצלחה אחת משוועת זועקת ונראית לעין ואתם רואים את זה, וכל המדינה רואה את זה, שהחינוך שלנו החרדי נקי מכל התופעות החמורות האלה ולא מזכירים את זה.

אברהם לייזרזון: איש לא מזכיר שיש כזה סקטור חינוכי במדינת ישראל של מאות אלפי ילדים ששם אין את הרעה החולה הזו.

אברהם לייזרזון: אני שומע התבטאויות שאין תרופות ושום דבר לא עוזר, אני מבין למה מר שריד פסימי וחושב שאין דרך שתציל, לא ועדות ולא כל האמצעים עם כל הכסף הזה.

אברהם לייזרזון: שום דבר לא יועיל אם לא יחזרו לדרך החינוך שלנו.

אברהם לייזרזון: הייתי סגן ראש עיר בירושלים, סיירתי עם טדי קולק בבית הספר והוא הודה בפה מלא כשהיה יוצא מהסיורים שהחינוך שלנו הוא משהו מיוחד.

אברהם לייזרזון: יש הרבה אישים בשלטון וראשי ערים שמסיירים ויוצאים מלאי התפעלות.

אברהם לייזרזון: אתם רוצים תרופות, אני מוכן להציע את התרופה הנכונה והיעילה ותבינו למה אין לנו צורך בוועדת דוברת ובכל מה שמשרד החינוך והממשלה מתכננים.

אברהם לייזרזון: יש לנו מסורת ומורשת של אלפי שנים שהוכיחה את עצמה.

גילה פינקלשטיין: תודה רבה.

גילה פינקלשטיין: סוזי בבקשה.

סוזי בן ברוך: אני רוצה ברשותך להגיב על דברי חבר הכנסת שריד היחס לגבי ילדים עוברי חוק, היום במדינת ישראל הוא בדיוק אותו דבר, לקח שבועיים להבין את הדברים האלה לכל כברת הדרך זה היה שונה, היום היחס הוא יחס זהה.

סוזי בן ברוך: לגבי עבירות תנועה, נכון שרוב הדברים שמגיעים לתקשורת הם עברייני תנועה חוזרים, בית המשפט הוא זה שמחליט מה לעשות עם הנהגים זה לא אנחנו.

סוזי בן ברוך: דווקא לעבירות תנועה יש שיפוט מהיר, מה שקשור למשטרת ישראל זה שיפוט מהיר ביותר בית המשפט מכריע בעניין הזה ולנו אין יד בעניין לצערנו.

סוזי בן ברוך: לגבי הנתונים, למען יישור ההדורים צריך לעשות הבחנה בין תקופת לימודים לבין תיקי אלימות סך כל השנה.

סוזי בן ברוך: אנחנו עושים את ההפרדה, כאשר מדובר בסך כל תיקי האלימות במהלך תקופת הלימודים מהראשון לספטמבר עד ה- 30 ביוני יש עליה של אחוז וחצי סך הכול בתקופת הלימודים האחרונה מול הקודמת שזה נמוך יחסית בשנה הקודמת יש 6.5% ויש סימני בלימה בנתוני משטרת ישראל, ואני מדברת על נתונים מדווחים למשטרה או שנחשפו למשטרה.

סוזי בן ברוך: לעומת זאת אם מדברים על כל שנת הלימודים ומכניסים את יולי אוגוסט ספטמבר ואוקטובר יש עליה של 20% במספר התלונות בגין עבירות אלימות ונדליזם בתוך שטח בית הספר, אז נעשה הבחנה בין אלימות על ידי תלמידי בית הספר, שזה היה הנתון הראשון שנתתי, לבין הנתון שבית הספר מהווה כר נרחב פורה לביצוע עבירות של ונדליזם ומשטרת ישראל לוקחת את זה לתשומת ליבה ואנחנו עושים יותר סיורים בבתי הספר ומשתדלים להיות נוכחים גם בזמן של קייטנות.

אבי קמינסקי: בערבים גם?

סוזי בן ברוך: גם בערבים.

סוזי בן ברוך: כמה שאפשר יש לנו גם את המגבלות שלנו.

אבי קמינסקי: כמעט ואי אפשר, לצערי הרב.

סוזי בן ברוך: הקיץ הזה יותר טוב משנה שעברה, שנה שעברה זעקה התקשורת אבל הקיץ הזה התחיל כך שהשנה יחסית יש לנו שקט.

סוזי בן ברוך: דברנו על מעורבות קהילתית, אנחנו מגבשים בימים אלה פרויקט קהילתי חדש שנקרא "קדם" לנוער שעוד לא עבר עבירה ונמצא בקווים של תחילת התדרדרות, הנושא יידון בשבוע הבא במשרד לביטחון פנים, אנחנו מתכוונים לקחת נערים, לתת להם הכשרה של גישור בקהילה והם יהיו המגשרים הראשונים לשיפור הקהילה, כך יופנו תלמידים לגישור קהילתי עוד לפני שהמשטרה מתערבת.

לאה רוזנברג: משרד החינוך מתייחס מאד ברצינות לנושא של מניעת אלימות.

לאה רוזנברג: יש שני צירים מרכזיים להם אנו מתייחסים, יש את הציר של המניעה, כשאני מדברת על מניעה מדובר בתכניות מניעה עם התוצרים שלהם ואנחנו מדברים באותו ציר על להתחיל את המניעה בשלב לפני שנוצרה הבעיה, זאת אומרת איתור תלמידים ואבחונם בשלבים המוקדמים מאד בגני הילדים ובכיתות א' ו- ב' כדי שברגע שמתחילה הבעיה להיווצר אפשר יהיה כבר לתת את המענה שהוא אחר כך האקמול שנותנים לנושא האלימות.

לאה רוזנברג: באותה מידה גם ילדים שמגלים סימפטומים שהם לא יודעים איך להתמודד עם הדברים האלה ודבר נוסף שלא דובר בו היום ואנחנו כן מתייחסים אליו, זה ילד רעב שהוא ילד שהסיכון שלו לאלימות מיד מוקפץ בסקאלה, לילד כזה רוב הסיכויים שתהיה תגובה.

לאה רוזנברג: הציר השני הוא החלק שבו יש קבוצת ילדים בתוך בית הספר שלגביהם לא הופעלו כל המנגנונים האלה בעבר אבל לא זורקים אותם אלא דורשים איזשהו טיפול ולכן קובעים את הגבולות של תוך בית הספר.

לאה רוזנברג: הצורך במיידיות כפי שעופרה דברה עליו, יש מקרה אלימות בבית הספר תהיה הנחיה להפסקה מיידית את האלימות.

לאה רוזנברג: על שני הצירים האלה יש עבודה שהולכת להיות עקבית.

שי ביאליק: שמי שי ביאליק יושבת ראש מועצת תלמידים ונוער הארצי.

שי ביאליק: כמה נקודות בקשר לצמצום תלמידים בכיתות, זה משהו שנכלל בתוך הקטע של הקצאת משאבים, הגדרנו שאלימות זו מחלה ובמחלה צריך לטפל אם צריך לטפל בה אז צריך להקצות את כל המשאבים ואת כל הכספים ואת כל הכוחות כדי לטפל בה.

שי ביאליק: צמצום ילדים כיתות למשל זה משהו שעולה כסף אבל צריך את זה כי זה יעזור.

גילה פינקלשטיין: אנחנו חולמים על זה.

שי ביאליק: אבל אם יש מחלה צריך את כל המשאבים והכוחות כדי לטפל בה.

שי ביאליק: בקשר לאלימות של התלמיד צריך לא להגיע למצב של כיבוי שריפות אלא למנוע את זה לפני זה וצריך להתמקד בחינוך בבית הספר היסודי ומגן הילדים וללמד שאלימות זה דבר לא לגיטימי כי זה נוח, אם הוא עצבני על מישהו הוא ישר משתמש באלימות.

אתי בנימין: יש לי הרבה מה לומר אבל אני אומר משפט אחד, הדיון הזה משקף את העובדה שאנחנו לא חלק מהפתרון.

אתי בנימין: אנחנו, ההורים רק חלק מהבעיה וחבל שכך.

מרים פבר: נשמעו כאן הרבה רעיונות יפים עברתי במהירות על ההצעה של המועצה לשלום הילד יש שם הצעות חלקן מאד יקרות חלקן פחות יקרות וחלקן עוסקות בהתניות וחלקן עוסקות בשינוי גישה וצריך לעשות סדר עדיפויות לפי הכסף שיש.

מרים פבר: חלקה של הרווחה בזה, נדמה לי שעבר חוק שמייצג את הייאוש של המערכת, היה סעיף בחוק למניעת האלימות שאומר שאם ילד התנהג באלימות בבית הספר ישעו אותו ולא יחזירו אותו עד שפקיד סעד ייתן תזכיר.

מרים פבר: זו חקיקה של ייאוש, מה פקיד סעד ירשום בתזכיר?

מרים פבר: הוא יגיד להוציא אותו מהבית?

מרים פבר: הוא ימליץ להעביר אותו לתכנית?

מרים פבר: הרי כל המלצה תהיה מבוססת על תכניות שיש או שאין כי הרקע מורכב מבעיות בבית ובעיות של הילד עצמו בעיות חברתיות אני מציעה להחזיר עובד סוציאלי לבית הספר כדי לאסוף את הבעיה של ההורים.

גילה פינקלשטיין: יושב הראש אברהם פורז צריך לקיים עוד ישיבות ולהחליט החלטות אופרטיביות.

אברהם פורז: נדחה את הדיון למועד אחר.

מרים פבר: יש ברשויות בארץ תכנית את "קדימה" שעובדת בין משרדים, ושם גם אפשר לבנות תכניות.

גילה פינקלשטיין: תודה רבה, נסכם את הדברים, הצענו ליזום מנגנון שכולל שילוב של חינוך ורווחה.

גילה פינקלשטיין: ההתייחסות חייבת להיות מערכתית וכוללת את כל התחומים ואת כל המערכות.

גילה פינקלשטיין: העצמת שלושה תחומים: אקלים בית ספרי מיטבי מורה שמהווה דוגמא אישית מעורבות ההורים בחיי היום יום של הילדים בדרך של הצבת גבולות סדנאות והשתלמויות.

גילה פינקלשטיין: התנדבות ומעורבות של ילדים בקהילה העצמת החינוך החברתי הבלתי פורמאלי.

מוחמד ברכה: וצביעת הכסף המיועד למלחמה באלימות.

אברהם פורז: זה סיכום ביניים, אנחנו נקיים ישיבה נוספת בעניין הזה.

אברהם פורז: אני מודה לכולם תודה רבה הישיבה נעולה.