ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 475, 2005-07-13 09:30

אברהם פורז: בוקר טוב, על סדר יומנו הצעה לדיון מהיר: ביטול כיתות ז'-ח בבית-הספר "יד ביד" לחינוך דו-לשוני בירושלים.

אברהם פורז: בבקשה, חבר הכנסת ברכה.

מוחמד ברכה: תודה, אדוני.

מוחמד ברכה: בבית-ספר "יד ביד" סיים השנה מחזור ו'.

מוחמד ברכה: התלמידים לומדים יחד מכיתה א', יהודים וערבים.

מוחמד ברכה: זה מודל ייחודי מאוד במדינת ישראל, ודווקא בירושלים יש לכך משנה חשיבות, לדעתי.

מוחמד ברכה: לאנשים שמנהלים את בית-הספר הובטח על-ידי העירייה שהאישור שלהם הוא עד כיתה ח'.

מוחמד ברכה: השנה נודע להם שזה מופסק.

מוחמד ברכה: אני מבין שעמדת משרד החינוך אינה דומה לעמדת עיריית ירושלים בעניין הזה, שהיא יותר בכיוון בית-הספר והתלמידים.

מוחמד ברכה: במקום ללכת לכיוון שבית-הספר יקבל אישור עד כיתה י"ב, כדי תלמידים יהודים שלמדו ערבית ותלמידים ערבים שלמדו עברית יחד, שהתחילו בכיתה א' והגיעו עד כיתה ו', ישלימו את לימודי התיכון באותה מתכונת.

יוסי שריד: זה בית-ספר יסודי עד ח', כולל ח'.

אברהם פורז: אבל דוח ועדת דברת ממליץ לבטל את חטיבות הביניים, ממילא זה צריך להיות עד ח'.

יוסי שריד: הוא ממליץ, אבל יש שתי גרסאות: יהיו בתי-ספר שילמדו עד ח', ואז לא תהיה חטיבת ביניים, ויהיו כאלה שילמדו עד ז', ואז זה יחובר לתיכון וגם אז לא תהיה חטיבת ביניים.

יוסי שריד: העמדה של עיריית ירושלים ושל משרד החינוך זהה בעניין הזה.

יוסי שריד: שש-שש.

מוחמד ברכה: זה לא מה שדווח לי.

מוחמד ברכה: אני מקווה שעכשיו העמדה דומה בכיוון החיובי.

יוסי שריד: זה בכיוון השלילי.

אברהם פורז: אין בית-ספר דו-לשוני כזה במתכונת של החטיבה העליונה, כך נקרא לזה.

מוחמד ברכה: נשמע את אנשי בתי-הספר.

אמין ח'לף: אני מנהל שותף בעמותת "יד ביד", עמותה שיוזמת ומלווה הקמה של בתי-ספר דו-לשוניים בארץ.

אמין ח'לף: יושבות לידי ג'וזפין מנדלסון, גם היא מנהלת שותפה בעמותה, ודליה פרץ ועלא חטיב, מנהלי בית-הספר.

דליה פרץ: אנחנו מנהלים של בית-הספר והם מנהלי העמותה.

אמין ח'לף: העמותה הוקמה ב-1997, במטרה להקים בתי-ספר משותפים לערבים ויהודים בארץ.

אמין ח'לף: הוקמו שני בתי-ספר: בגליל ובירושלים, בתחילה כמסלול בתוך בית-הספר הניסויי.

אמין ח'לף: אחרי שנתקלנו בקשיים רבים, החלטנו להקים בית-ספר עצמאי, כי כנראה זאת הדרך להצליח בבתי-ספר כאלה.

אמין ח'לף: בזמנו, בראשית שנת 2000, קיבלנו אישור מראש העיר דאז אהוד אולמרט ומשר החינוך דאז מר יוסי שריד להקים בית-ספר עד כיתה ח'.

אמין ח'לף: מנהלת מנח"י לשעבר, גב' יהודית שלוי, בשיחה לאחרונה, אמרה שסיכום כזה היה בנוכחותה.

אמין ח'לף: לפני תקופה קצרה, לקראת אמצע מאי, קיבלנו מכתב ממשרד החינוך שבו נאמר שהם לא מאפשרים את המשך צמיחת בית-הספר.

אברהם פורז: אני לא מספיק מצוי בפרטים.

אברהם פורז: איפה בית-הספר, כמה לומדים בו?

אמין ח'לף: הוא נמצא ליד בית-הספר "דנמרק", במבנה עירוני.

אמין ח'לף: לאורך כל הדרך זכינו בתמיכת משרד החינוך ובתמיכת העירייה.

אמין ח'לף: זה המקום היחיד בירושלים שיש בו ילדים יהודים וערבים שלומדים יחד במסגרת שוויונית, באותן כיתות.

אברהם פורז: בנים בנות יחד?

דליה פרץ: כן, חצי מהם יהודים, חצי מהם ערבים, חצי מהם בנים, חצי מהם בנות – כמעט.

אברהם פורז: יש כיתה אחת בכל שכבה?

עלא חטיב: רק בכיתות ב' היו שתי כיתות בשכבה.

עלא חטיב: אבל יש ביקוש רב, יש רשימת המתנה גדולה לבית-הספר, ואני יכול לומר בכנות שהוא נחשב לאחד מבתי-הספר הטובים בעיר.

יהודית גידלי: מאיפה התלמידים הערבים?

עלא חטיב: מאבו-גוש עד בית צפפא בדרום ובית חנינא בצפון.

אברהם פורז: כולם תושבי המדינה?

עלא חטיב: יותר מ-90% מהם אזרחי המדינה.

עלא חטיב: יש כמה תושבי ירושלים.

עלא חטיב: הלימודים מתקיימים בעברית ובערבית באופן מלא.

אברהם פורז: איך מלמדים חשבון?

דליה פרץ: בשתי שפות, זאת דו-לשוניות אינטגרטיבית.

עלא חטיב: שתי מורות בכיתה.

אברהם פורז: איך בכלל יודעים מה אחד גמר ומה האחר התחיל, המורים?

אברהם פורז: למשל, בלוח הכפל?

אברהם פורז: באותה כיתה יש שני מורים לחשבון?

יהודית גידלי: בו-זמנית?

אברהם פורז: יחד בכיתה.

עלא חטיב: דווקא עם חשבון אין בעיה, זה הקטע הקל.

עלא חטיב: הספרות שאנחנו משתמשים בהן בהמשך הן הספרות הרגילות.

אברהם פורז: כלומר, פעם מלמדים חשבון בעברית ופעם בערבית?

אמין ח'לף: פעם יש דף עבודה בעברית ופעם בערבית.

אמין ח'לף: הילד שולט בשתי השפות, זה אפשרי.

יהודית גידלי: ואיך מלמדים ביאליק?

יהודית גידלי: בערבית?

דליה פרץ: לא, בעברית, ובמקביל לומדים מחמוד דרוויש בערבית, כולם יחד.

דליה פרץ: כולם לומדים הכול.

עלא חטיב: גם תנ"ך, גם קראן, גם ברית חדשה – כי יש אוכלוסייה גדולה של נוצרים.

עלא חטיב: עד כיתה ג' לומדים כל הדתות יחד.

עלא חטיב: בכיתה ד' מתחילים להפריד.

עלא חטיב: את הברית החדשה לומדים בערבית.

עלא חטיב: הילדים היהודים יכולים לקרוא בקראן אחרי כיתה ב'.

עלא חטיב: הקראן כתוב בשפה לא פשוטה, כמו כל ספרי הקודש.

אברהם פורז: בסך הכול לדובר עברית קל ללמוד ערבית יותר מצרפתית, למשל.

אברהם פורז: זו שפה שמית.

אברהם פורז: השפות דומות.

עלא חטיב: אני לא חושב בכלל.

יוסי שריד: על סמך ההנחה הזאת הלכתי פעמיים ללמוד ערבית, והתאכזבתי מאוד.

יוסי שריד: אמרו שזה קל.

אברהם פורז: החבר שריד, אדוני יבדוק את יכולתו.

יוסי שריד: את זה כבר בדקתי.

עלא חטיב: אני רוצה להדגיש ולהוסיף: אנחנו מתחילים מגיל 3, מגן טרום חובה.

עלא חטיב: יש שלושה גנים, עם 90 ילדים יהודים וערבים.

עלא חטיב: אנחנו מתחילים בגילים 3-4, ויש שני גני חובה.

אברהם פורז: איפה הבעיה?

אברהם פורז: בזה אין אישור?

עלא חטיב: הילדים שנמצאים היום בכיתה ו' התחילו בגן בשנת 1998.

עלא חטיב: היום אומרים להם שאינם יכולים להמשיך.

אברהם פורז: אני חדש בסיפור, אני רוצה להבין.

יוסי שריד: הבעיה היא בכיתות ז'-ח'.

יוסי שריד: אין אישור.

עלא חטיב: עד לפני מאי היו לנו כל האישורים שצריך, במאי קיבלנו הודעה שלא.

אמין ח'לף: זה מפתיע.

אברהם פורז: ממי קיבלתם את ההודעה שאין אישור?

דליה פרץ: מד"ר איציק תומר.

אברהם פורז: המכתב שלו נמצא לפנינו?

אברהם פורז: איך הוא מנמק את זה?

יוסי שריד: הוא מנמק זאת בכך שכאילו במנח"י החליטו על המבנה של עד כיתה ז', וזה לא יכול להיות יוצא דופן.

אברהם פורז: אני מעיין במכתבו של ד"ר איציק תומר.

אמין ח'לף: כמה עובדות קטנות: בשנה שעברה בית-הספר בגליל קיבל אישור לפעול עד כיתה ט'.

אמין ח'לף: לבית-הספר בירושלים יש אישור לפעול עד כיתה ט' על-פי הרבה מסמכים.

אמין ח'לף: הוא זוכה לשבחים מימין ומשמאל.

אמין ח'לף: רק לאחרונה קיבל פרס ברייכסטאג בגרמניה, והיה צריך רק לשמוע את שגריר ישראל, מה הוא אומר עליו, מה שרת החינוך אומרת, מה כולם אומרים.

אמין ח'לף: אחד הדברים שמקשים עלינו הוא שמקטלגים אותנו.

אמין ח'לף: ועדת דברת, בסעיף מיוחד, מציינת לשבח את הקמתם של בתי-ספר כאלה.

דליה פרץ: גם זה נמצא במכתב.

אמין ח'לף: משום מה במנח"י מתעקשים לשים אותנו תחת הכותרת "ייחודיים".

אברהם פורז: לפי מה שאני רואה במכתב הם פשוט נצמדים לעיקרון שמנחה אותם, שחטיבה עליונה היא שש-שנתית, וצריך לעבור לחטיבה עליונה.

אברהם פורז: זאת גישה דווקנית כזאת, נניח.

ג'וזפין מנדלסון: אין לנו התנגדות להיות בית-ספר שש-שנתי, לא אכפת לנו איך יגדירו אותנו.

ג'וזפין מנדלסון: אנחנו רוצים לצמוח עד כיתה י"ב.

ג'וזפין מנדלסון: אנחנו בית-ספר צומח.

אברהם פורז: אתם רוצים לצמוח בעוד שש שנים?

אברהם פורז: זה האתגר, אתם מסכימים לשש-שש.

אמין ח'לף: בפרוטוקול שרשמה העוזרת של מנהלת מנח"י, ואולי גם הוא במסמכים, העלינו את נושא הצמיחה עד כיתה י"ב.

אמין ח'לף: מנהלת מנח"י אמרה: יש לכם אישור עד כיתה ח'.

אמין ח'לף: נגיע לשם ונחכה לזמנים טובים, ונבקש אישור לחטיבה עליונה.

יוסי שריד: למה היא התכוונה ב"זמנים טובים"?

אמין ח'לף: צריך לשאול אותה.

אמין ח'לף: הדיון היה בשנה שעברה.

אמין ח'לף: היה לנו זמן לבקש את האישור.

אברהם פורז: יש פרמטר אובייקטיבי כלשהו לבדיקת ההישגים של בית-הספר?

עלא חטיב: בדיוק סיימנו בדיקת מיצ"ב בכיתות ה', הציונים היו מצוינים, מעל לממוצע בבתי-ספר אחרים, גם יהודים וגם ערבים.

עלא חטיב: אגב, הכיתות שלנו – אנחנו לא בוחרים ילדים.

עלא חטיב: יש ילדים עם קשיים.

אברהם פורז: מה המניעה לעשות שם חטיבה עליונה?

אברהם פורז: יש מקום מבחינה פיזית?

אמין ח'לף: בונים.

אמין ח'לף: גויסה תרומה ענקית: קרן ירושלים גייסה 9 מיליון דולר לבנות בית-ספר.

עלא חטיב: כבר התחילו לבנות, קמפוס גדול.

עלא חטיב: העירייה בירכה על זה.

יוסי שריד: החברים בוועדה יודעים שיש לי השקפה מאוד מסוימת על מה שקורה בתקופה הזאת, לפני שיבואו הימים היותר טובים – ואני לא בדיוק יודע למה הכוונה.

יוסי שריד: אם יש משהו טוב ומבטיח המוכיח את עצמו במערכת החינוך, למשרד החינוך יש אמביציה להרוס את זה.

יוסי שריד: זה מדהים.

יוסי שריד: כאילו אין בעיות.

יוסי שריד: אם כבר יש משהו שהדעת נוחה ממנו, למקומות האלה תמיד שולחים את היד.

יוסי שריד: זה לא רק במקרה שלכם.

יוסי שריד: זה מאוד מוזר.

יוסי שריד: בסך הכול, בתי-הספר האלה הם תופעה ייחודית, וכך צריך להתייחס אליהם.

יוסי שריד: עובדה שבכל ישראל יש רק שניים כאלה, למרבה הצער.

יוסי שריד: בעבר היו כוונות להרחיב את זה.

יוסי שריד: גם בית-הספר הזה לא היה בא לעולם אלמלא שר החינוך דאז שכנע את ראש העירייה, ולשבחו של ראש העירייה ייאמר שהוא חשב שזה רעיון מאוד נכון.

יוסי שריד: בעיר כמו ירושלים, בית-ספר אחד לפחות – לא ייעשה הניסיון לקיים כאן מערכת חינוך דו-לשונית, דו-תרבותית?

יוסי שריד: הרי זה דבר שמתחייב מן המציאות.

יוסי שריד: יש עוד בית-ספר אחד דומה לזה, בגוש שגב, ואגב, גם הוא יוצא מן הכלל.

מוחמד ברכה: מה לגבי בית-הספר בנוה-שלום?

יוסי שריד: זה יצור ותיק.

יוסי שריד: גם הוא בית-ספר טוב, גם לו עושים צרות, הורסים לו את הנשמה.

יוסי שריד: אבל הוא הוקם לפני שנים רבות.

יוסי שריד: מפעם לפעם צריך לעזור גם להם מפני הקמים עליהם.

יוסי שריד: נכון.

יוסי שריד: אבל במסגרת הזאת יש רק שני בתי-ספר.

עלא חטיב: יש שלושה, יש גם בכפר קרע.

עלא חטיב: 60 ילדים יהודים באים לשם, מקציר, ממי עמי, מגבעת עדה.

מוחמד ברכה: גם שם היתה מהומה לא קטנה כשזה נפתח.

יוסי שריד: כן.

יוסי שריד: אז יש שלושה בתי-ספר, ריבונו של עולם.

אברהם פורז: יש אינטרס של אמ"ן לדוברי ערבית, גם השב"כ.

יוסי שריד: בין השאר.

אמין ח'לף: יש הרבה עניין, צריך לשכנע את מנח"י.

אברהם פורז: זה בכלל פרויקט ביטחוני.

יוסי שריד: כך אולי נזכה להצלחה.

יוסי שריד: בסדר, יש כללים בירושלים ויש כללים במקומות אחרים, אני לא נכנס לשאלה אם הם נכונים או לא, בעיקר כשבמקרה הזה אפשר להסתמך על דוח דברת.

יוסי שריד: בשבילי הוא לא בדיוק אורים ותומים, אבל בשביל משרד החינוך הוא אורים ותומים.

יוסי שריד: הוא מצא לנכון לציין את המוסדות האלה לחיוב, בצדק, ולומר שיש צורך בעוד מוסדות כאלה.

יוסי שריד: אז לא יהיו עוד מוסדות כאלה בימים האלה, לפחות בואו ניתן לקיימים לחיות.

יוסי שריד: אני מציע להוציא את הטופס המתאים: "הוועדה מודאגת".

אברהם פורז: כן, ומבקשים לדווח על ביצוע בתוך שלושה חודשים.

יוסי שריד: אני חושב שהוועדה צריכה לתת תמיכה ככל שהיא יכולה.

אברהם פורז: יש לי עוד שאלה: הגשתם בקשה לחטיבה עליונה?

אברהם פורז: אם תגישו בקשה, איזו סיבה יש למישהו להגיד לכם לא?

דליה פרץ: זה היה בתוכנית, אבל חשבנו שיש לנו זמן עד כיתה ח'.

דליה פרץ: הכוונה היתה להגיש אז.

אברהם פורז: אתן לכם עצה: תגישו בקשה לחטיבה עליונה.

אברהם פורז: אחד הדברים שהמערכות הציבוריות אוהבות זה להידבק לעקרונות.

אברהם פורז: יש לנו עיקרון, החטיבה לא תהיה, מה פתאום ז'-ח'.

מוחמד ברכה: גם כך יש להם עוד שנה.

יוסי שריד: יגידו להם שלא מקובל שבית-הספר היסודי מקיים גם חטיבה עליונה.

אברהם פורז: אין מקומות כאלה במדינה?

יוסי שריד: בדרך כלל לא.

יוסי שריד: יסודי הוא יסודי וחטיבה עליונה היא חטיבה עליונה.

יוסי שריד: אגב, אני לא מתנגד, אני בעד.

מוחמד ברכה: בכל מקרה יש להם עוד שנה.

יוסי שריד: אני כבר מנחש מה תהיה התשובה.

אברהם פורז: אבל יש מקומות שבהם באותו מקום פיזי יש גם חטיבה עליונה.

יוסי שריד: אני מניח שכן, אבל זה לא המבנה המקובל.

אברהם פורז: בכל מקרה כדאי לכם לבקש עכשיו.

אברהם פורז: עכשיו נשמע את משרד החינוך.

אורה פלקס: אני מפקחת משרד החינוך, אני מלווה את בית-הספר הזה, בין השאר.

אורה פלקס: באתי במקום מנהל המחוז, שלא היה יכול להגיע.

אורה פלקס: אני מייצגת את עמדת המשרד.

יוסי שריד: למה הוא לא היה יכול להגיע?

אורה פלקס: אני לא יכולה לדבר בשמו.

יוסי שריד: באת לכאן בשמו, את מוסמכת לדבר בשמו.

אורה פלקס: אני לא יודעת מה הסיבות שלו.

אורה פלקס: הוא ביקש ממני.

יוסי שריד: תגידי למנהל המחוז, אני אפילו לא יודע מיהו היום,

אורה פלקס: זה ד"ר איציק תומר, הוא חתום על המכתב.

יוסי שריד: תגידי לאיציק תומר שהוועדה מתייחסת במורת רוח גמורה לכך שלא מצא לנכון להופיע כאן.

אברהם פורז: וזה בלי להפחית מערכך, חלילה.

יוסי שריד: חלילה וחס.

יוסי שריד: אבל האיש הנוגע לדבר צריך לבוא.

יוסי שריד: אנחנו לא מקבלים את היעדרותו כהיעדרות שבתום לב.

יוסי שריד: כך תגידי לו.

יוסי שריד: בסדר?

אברהם פורז: בבקשה.

אורה פלקס: עמדת משרד החינוך ביחס למבנה מערכת החינוך בעיר ירושלים היא כמו שנאמר כאן:

אורה פלקס: יסודי של שש שנים ועל-יסודי של שש שנים.

אברהם פורז: זאת המדיניות בכל הארץ?

אורה פלקס: אני מדברת על ירושלים.

אורה פלקס: כל יישוב יכול לבחור איך הוא פועל.

אברהם פורז: אתם משרד ממשלתי שחולש על כל המדינה.

אברהם פורז: אם זה אסון נורא שיש שמונה-ארבע, צריך להילחם בזה בכל הארץ.

אברהם פורז: מה זה משנה, מה, לירושלים יש מעמד אחר?

אברהם פורז: אומנם לפי החלטת החלוקה היא היתה צריכה להיות עיר בין-לאומית עם ריבונות שונה, אבל בינתיים היא חלק מהמדינה.

אורה פלקס: משרד החינוך לא פוסל את האפשרות של שמונה-ארבע.

אורה פלקס: הוא רק אומר שלכל רשות יש האפשרות לבחור את המדיניות שלה, עם משרד החינוך ובתיאום אתו.

אורה פלקס: בירושלים התיאום הוא חזק יותר, משום שכאן יש מנח"י, שמהווה חיבור בין משרד החינוך לעיריית ירושלים.

אורה פלקס: המדיניות שנבחרה בעיר ירושלים, בשיתוף בין העירייה ומשרד החינוך, היא שמערכת החינוך תהיה של שש-שש.

אברהם פורז: העיקרון נכון, אבל יש גם יוצאים מהכלל, לא?

אורה פלקס: אני רוצה להשלים: במציאות של היום באמת יש יוצאים מן הכלל, אבל העירייה ומשרד החינוך פועלים כדי לשנות את המציאות הזאת, כדי שכל בתי-הספר יהיו במבנה של שש-שש.

יוסי שריד: איפה למשל היוצאים מן הכלל?

אורה פלקס: למשל במגזר הממלכתי-דתי.

אורה פלקס: שם החיטוב נכנס בשלב מאוחר יותר.

יוסי שריד: ברור.

יוסי שריד: ובחינוך הממלכתי?

אורה פלקס: רק בית-ספר אחד, "אדם", בית-הספר האנתרופוסופי.

אורה פלקס: גם שם נעשה מהלך לא להרחיב.

יוסי שריד: ושם, בשנה הבאה עולם כמנהגו ינהג?

אורה פלקס: לא, בבית-הספר "אדם" ביטלו את האפשרות של כיתה ט'.

יוסי שריד: אני מדבר על ז'-ח'.

יוסי שריד: זה יימשך?

יוסי שריד: למה?

יוסי שריד: למה ב"אדם" כן ופה לא?

אורה פלקס: יש שם היסטוריה אחרת.

יוסי שריד: אז פה תהיה גיאוגרפיה אחרת.

יוסי שריד: מצאתם לנכון, במקום מסוים, מטעמים כלשהם, לאפשר לבית-הספר חריגה.

אורה פלקס: באופן זמני.

חיים רובינשטיין: זה אושר בזמנו.

יוסי שריד: גם זה אושר בזמנו.

יוסי שריד: אני אישרתי להם.

יוסי שריד: כידוע, יש רציפות.

חיים רובינשטיין: אבל זה לא התממש.

יוסי שריד: אישרתי לרבות כיתה ח'.

יוסי שריד: למה בבית-ספר אחד, מטעמים כלשהם, שאני מניח שהם נכבדים, אתם מאשרים, ובמקרה השני, שהוא יוצא דופן על-פי טיבו, כי זה בית-ספר יוצא דופן, לא מאשרים?

אורה פלקס: בבית-הספר "אדם", בגלל ההתפתחות בעבר, התלמידים כבר היו בכיתות ז'-ח'.

אורה פלקס: כאן עדיין לא.

יוסי שריד: אלו שמועמדים עכשיו לכיתות ז'-ח' ב"אדם" מעולם לא היו ב-ז'-ח' באדם.

יוסי שריד: הם מעולם לא היו בכיתות ז'-ח', העניין הוא התלמידים, לא בתי-הספר.

אורה פלקס: המסגרת פעלה אפילו עד כיתה ט'.

אורה פלקס: המדיניות של משרד החינוך ועיריית ירושלים היא לשנות את המבנה הזה, ולכן השנה ביטלו להם את האפשרות לעלות לכיתה ט'.

אורה פלקס: כך זה ימשיך האלה.

אורה פלקס: לא תהיה לאפשרות של התפתחות.

יוסי שריד: אז תשוו בינתיים לבית-הספר "אדם".

אברהם פורז: אני רוצה לשאול שאלה.

אורה פלקס: אבל תרשה לי לסיים.

אורה פלקס: אגב, אני לא קוראת לזה "פרויקט", זוהי מסגרת חינוכית ייחודית יוצאת מן הכלל – טובה מאוד.

אורה פלקס: היא ייחודית מאוד.

אורה פלקס: הלוואי ובכל מערכת החינוך היו לומדים יהודים וערבים יחד, או לפחות היו לומדים את השפה הערבית בכל בתי-הספר.

אורה פלקס: זה עדיין לא מתקיים.

אורה פלקס: אז אני מאוד מברכת, קודם כול.

אורה פלקס: כולנו מאוד מעריכים את העשייה של בית-הספר, שהיא לא פשוטה.

אורה פלקס: הם סיפרו כלאחר יד מה הם עושים שם, אבל זה סיפור מורכב מאוד ולא פשוט.

אורה פלקס: אין לנו שום התנגדות לכך שהמערכת תמשיך הלאה.

אורה פלקס: השאלה היא באיזו מסגרת, באיזו צורה.

אורה פלקס: זה שהתלמידים ימשיכו ללמוד יחד, יהודים וערבים,

אברהם פורז: יפזרו אותם בכל העיר?

אברהם פורז: זה לא יתקיים.

אורה פלקס: לאחרונה, בישיבה משותפת, הוצע להם לבחון בשנה הקרובה את המהלך של חיבור לבית-ספר על-יסודי קיים, שבתוכו ייצרו את המציאות המשותפת הזאת, יהודית ערבית.

אורה פלקס: למה ההצעה הזאת עלתה?

אורה פלקס: כי בעיר ירושלים אין צורך בחטיבות ביניים או בעל-יסודי נוסף.

אורה פלקס: בעיר ירושלים מספר התלמידים בבתי-הספר הולך ומצטמצם.

אורה פלקס: חטיבות הביניים והחטיבות העליונות הולכות ומידלדלות.

אורה פלקס: הכוונה שלנו היא לשלב אותם עם מערכת על-יסודית קיימת בעיר, ולהצמיח אותם שם, יחד.

אברהם פורז: את סבורה שכיתה אחת כזאת בבית-ספר שפועל במתכונת רגילה היא אפשרית?

אורה פלקס: קודם כול, כל המציאות הזאת לא פשוטה.

אורה פלקס: אני חושבת שאילו שואלים בהתחלה אם אפשר שיהודים וערבים ילמדו יחד, בשתי שפות, רבים היו אומרים שזה בלתי אפשרי.

מוחמד ברכה: לכן לא חייבו איש.

מוחמד ברכה: האנשים בחרו להיות שם, כי הם חשבו שזה אפשרי.

מוחמד ברכה: זה הוכיח את עצמו.

אברהם פורז: רק רגע, אני רוצה לשאול עוד שאלה.

אברהם פורז: בהתחשב במצב שלנו בארץ, המצב בין יהודים וערבים, את לא חושבת שבית-ספר שבו יש רוב עצום של יהודים וחצי כיתה של ערבים זה מצב מביך מאוד?

אורה פלקס: זה לא יהיה המצב.

אמין ח'לף: הם ישמעו "ערבי מלוכלך".

דליה פרץ: היה לנו ניסיון כזה.

יוסי שריד: למה זה לא יהיה המודל?

אורה פלקס: לא תהיה חצי כיתה ועוד אלף תלמידים אחרים.

אורה פלקס: יש בירושלים בתי-ספר על-יסודיים מאוד קטנים, ובהחלט אפשר ליצור איזון במספרי תלמידים, ויש גם בתי-ספר שמוכנים לכך.

אורה פלקס: יש כאן מנהל בית-ספר שמוכן לבחון את האפשרות הזאת.

אברהם פורז: אשאל אותך שאלה נוספת, ואני לא שואל זאת בגלל שזו דעתי.

אברהם פורז: זו לא דעתי: את חושבת שהורים יהודים שפתאום מוצאים כיתה עם הרבה ערבים בבית-הספר שלהם ישמחו?

אורה פלקס: שום דבר לא קורה פתאום.

אורה פלקס: הכול שאלה של עבודה ותהליכים.

אברהם פורז: זה ניסיון בבני אדם, זה עלול להתפוצץ.

קריאה: היה משהו כזה, זרקו אותנו לכלבים.

אברהם פורז: יש משהו שעובד, ובמקום לתת לו לחיות אתם עושים מעבדה, וזה יכול להתפוצץ.

אברהם פורז: מחר יהיה פיגוע, וההורים היהודים יגידו שיש ערבים בבית-הספר.

אמין ח'לף: באמת היה לנו ניסיון כזה.

אמין ח'לף: שנתיים חיינו בבית-ספר – ולא אגיד שהוא מעוז השמאל, לא משנה – קוראים לו "בית-הספר הניסויי".

אמין ח'לף: זרקו אותנו משם בצורה מאוד משפילה.

אמין ח'לף: נשמעו ביטויים כמו: איזה עב"מ נפל עלינו, הילדים שלכם ידביקו את שלנו במחלות.

אמין ח'לף: היה לנו ניסיון כזה.

אברהם פורז: זה ניסוי שיכול לפוצץ העניין כולו, מהצד היהודי דווקא.

אברהם פורז: כאן הילדים באו מרצון, אבל אם זה יהיה באופן כפוי, אם יש הורים שלא באו לזה מרצון, ויש קבוצה של ילדים ערבים, הם עלולים להיכנס לפניקה.

יוסי שריד: כאישה למודת ניסיון את יודעת שבמציאות כזאת, שבלאו הכי הגדרת אותה, בצדק, מציאות ייחודית, יוצאת דופן ולא פשוטה, די בהורה אחד בבית-ספר כזה כדי להפוך את החיים לגיהינום.

יוסי שריד: מספיק רק הורה אחד מוועד ההורים שישגע את כל בית-הספר.

יוסי שריד: אם זה יקרה, נגמר.

יוסי שריד: הרי להחזיר את זה לא תוכלו.

יוסי שריד: אתם לוקחים על עצמכם משהו, במציאות מאוד מורכבת, שיש בה הרבה אי-ודאות, ובתוך אי-הוודאות הזאת יש ודאות גמורה, אם תרצי.

יוסי שריד: לצערנו, אנחנו מכירים את הארץ.

יוסי שריד: אתם לוקחים על עצמכם אחריות כבדה: אתם מפרקים את המסגרת, שאת מעידה עליה שהיא מסגרת יוצאת מן הכלל, ומכניסים אותה לנסיבות מורכבות.

יוסי שריד: במידה רבה אתם סומכים על הנס.

אורה פלקס: אנחנו לא סומכים על הנס, אנחנו סומכים על האנשים שיעשו עבודה יסודית.

יוסי שריד: מיהם האנשים?

יוסי שריד: זה לא בשליטתם.

אורה פלקס: גם אם יהיה הורה אחד, תמיד תינתן לו אפשרות בחירה.

אורה פלקס: אפשר להתמודד עם התנגדויות.

אברהם פורז: ואם תהיה חצי כיתה?

אברהם פורז: ירושלים היא עיר קשה.

יוסי שריד: למה לך להתמודד עם זה?

יוסי שריד: אין לך מספיק התמודדויות?

יוסי שריד: על זה אני תמיד תוהה על משרד החינוך: יש לו כל כך הרבה התמודדויות, יש כל כך הרבה זירות, למה לחפש זירות התמודדות חדשות, דווקא במערכת היחסים הרגישה הזאת?

יוסי שריד: למה?

אורה פלקס: לעניין הזה אני רוצה לתת עוד הסבר.

אורה פלקס: בבית-הספר העל-יסודי, כמו שאתם יודעים, יש העניין של חברה רחבה, מבחינה חברתית, והעניין של שכבות שמאפשרות בחירה.

אורה פלקס: הרי הם ילמדו לתעודת בגרות, בכל המקצועות.

אורה פלקס: ככל שבית-הספר קטן יותר – ובית-ספר של כיתה או שתיים הוא בית-ספר קטן מאוד, שאינו מאפשר בחירה של מגמות מגוונות, של מקצועות שונים, של הרכבים שונים – בעצם זה מצמצמם מאוד את האפשרות לפעילות חינוכית וחברתית בבית-הספר.

אברהם פורז: יכול להיות.

אברהם פורז: אז מה?

אורה פלקס: בחטיבות הביניים בדרך כלל יש ארבע או חמש כיתות בשכבה, עד שבע, ואפילו יותר.

מוחמד ברכה: לא רק שהילדים הערבים יהיו מסומנים, גם התלמידים היהודים יסומנו שם.

יוסי שריד: את צודקת במאה אחוז, בית-ספר קטן מדי הוא לא בית-ספר טוב.

יוסי שריד: אבל את עצמך אומרת שלפי שעה ההישגים בבית-הספר הזה טובים יותר מאשר בבתי-ספר אחרים, כנראה.

יוסי שריד: אם כן, למרות הקוטן שלו, בית-הספר הזה הצליח להתגבר על חולשותיו היחסיות, והוא יוצא דופן לטובה.

יוסי שריד: סימן שבגלל אופיו, משום שאנשים בוחרים לבוא לשם, בגלל רוח אחרת, כנראה, מתוך המגבלות שלו בית-הספר מוציא מוצר טוב יותר.

אורה פלקס: אני מוכנה להשיב לך גם בעניין הזה.

אברהם פורז: נתקדם.

חיים רובינשטיין: אני סגן מנהל מנח"י, ממונה על החינוך היסודי.

חיים רובינשטיין: רציתי להבהיר את ההצעה שהצענו.

חיים רובינשטיין: קודם כול, אנחנו לא משני עברי המתרס.

חיים רובינשטיין: אנחנו בצד שלהם, אנחנו חברים, אנחנו עוזרים להם.

אברהם פורז: אגב, שאלה טכנית: מי הגורם המוסמך לאשר להם להמשיך?

חיים רובינשטיין: מנכ"לית משרד החינוך.

אברהם פורז: היא רשאית להתיר להם להתקדם הלאה?

אברהם פורז: אם היא תקבל החלטה כזאת, זה יימשך?

אברהם פורז: מותר לה?

חיים רובינשטיין: ברור.

חיים רובינשטיין: מה שאמרנו הוא שיש לקיים דיון, לשבת יחד, לנסות – בתוך הרעיונות שלהם, בתוך הדו-לשוניות ובתוך המסגרת המדינית של מנח"י – למצוא פתרון יצירתי, כך שהרעיונות והעקרונות של בית-ספר דו-לשוני יתממשו והמסגרת של מנח"י לא תיפרץ.

חיים רובינשטיין: לדעתי אנחנו קרובים להסכם בעניין הזה.

חיים רובינשטיין: אנחנו מוכנים להמליץ למנכ"לית משרד החינוך לאשר את כיתה ז' באופן זמני, לשנה אחת, שלא נהיה תחת לחץ.

חיים רובינשטיין: עכשיו אנחנו בלחץ לקראת 1 בספטמבר.

חיים רובינשטיין: בואו נעזוב את זה, ניתן להם ללמוד עוד שנה במסגרת של בית-ספר יסודי, בתנאי שניכנס לדיון כן, בניסיון למצוא פתרון יצירתי שיספק את כולנו.

אברהם פורז: אני רוצה לומר את דעתי: קודם כול, טוב שאתם משתדלים לפתור את הבעיה בטווח הקצר.

אברהם פורז: אבל יש דברים שכדאי לפתור אחד-אחד ולא יחד.

אברהם פורז: הפרויקט הזה מספיק חשוב כדי לא לסבך אותו עם העניין של בחירת מגמות.

אברהם פורז: אני מסכים, בבית-ספר קטן יכול להיות שלא תהיה אפשרות למגמות, ואז זכותו של כל תלמיד, או של ההורים, להחליט ללכת לבית-ספר רגיל, עם מגמות.

אברהם פורז: אני לא יודע אם אתם מבינים את זה: להכניס קבוצה של ילדים ערבים לבית-ספר שיש בו רוב יהודי,

מוחמד ברכה: גם היהודים בקבוצה יסומנו.

קריאה: זה כמו להכניס אותם למשחק של בית"ר.

אברהם פורז: במצב שאנחנו נמצאים בו היום, להכניס קבוצה של ילדים ערבים לבית-ספר רגיל, על כורחם של היתר, זה יתפוצץ, חד וחלק.

אברהם פורז: חבר הכנסת שריד צודק, מספיק הורה אחד שיעשה מהומה, מספיק שיהיה פיגוע אחד בירושלים, כדי שכל ילד ערבי שייכנס בשער ירגיש בכך.

אברהם פורז: ואגב, תארו לעצמכם שאותם יבדקו באופן מיוחד?

אברהם פורז: כולם ייכנסו עם הילקוטים באופן חופשי והם יעברו בגלאים?

אברהם פורז: מה זה ייצור?

חיים רובינשטיין: אמרנו: נחפש פתרונות.

חיים רובינשטיין: לכן אני מציע פתרונות ייחודיים.

אברהם פורז: לדעתי צריך לאפשר להם גם חטיבה עליונה.

אברהם פורז: זה פרויקט ניסויי, אל תסכנו אותו עם יותר מדי דברים טובים שאתם רוצים לעשות.

אברהם פורז: וקדושת השש-שש, באמת.

מוחמד ברכה: שיהיה שש-שש.

אברהם פורז: לדעתי אתם צריכים להגיש בקשה לשש-שש, ואתם צריכים לאשר.

אברהם פורז: אגב, הפרויקט הזה יכול לאסוף תרומות בחוץ-לארץ.

עלא חטיב: במשרד החוץ מזמינים אותנו לפסגה בתוניס כפרויקט לאומי.

אברהם פורז: יש כל כך הרבה ארגונים שחושבים שהבעיה בינינו לפלסטינים היא שאנחנו לא מדברים, ואם נדבר הכול יסתדר.

עלא חטיב: פנו אלינו ממשרד החוץ כדי שנשתתף בפסגה בתוניס, של האו"ם.

עלא חטיב: הציעו שנוצג כפרויקט לאומי.

עלא חטיב: אז יש סתירות בין המשרדים השונים.

יוסי שריד: גם כשלא תהיו, יציגו אתכם בחוץ.

יוסי שריד: אין שום קשר.

קריאה: ימשיכו להציג אותנו עשר שנים אחרי שניגמר.

אברהם פורז: אתם אוספים תרומות, ובטח תאספו עוד יותר.

חנה גילת: אני סגנית מנהל מנח"י לחינוך העל-יסודי.

חנה גילת: לא אחזור על מה שנאמר כאן על-ידי חברי.

חנה גילת: אני רוצה לומר דבר אחד לגבי החשש שלך מהורים שיתנכלו או שיגידו את מה שיגידו.

אברהם פורז: פניקה אחרי פיגוע, כן.

חנה גילת: אתייחס לזה.

חנה גילת: הייתי מנהלת בית-ספר שלמדו בו תלמידים ערבים, לא בפרויקט מיוחד.

חנה גילת: היו לנו גם מורים ערבים.

חנה גילת: ניהלתי את בית-הספר "זיו" בירושלים.

חנה גילת: יש לא מעט בתי-ספר בירושלים שבהם משולבים תלמידים ערבים, מרצונם, הם באים.

יהודית גידלי: כמה תלמידים ערבים יש בבית-ספר כזה?

חנה גילת: יש אלף תלמידים בבית-הספר "זיו", מספר התלמידים הערבים בסך הכול בשנים שבהן אני ניהלתי אותו הגיע לעשרה.

חנה גילת: זה הכול.

חנה גילת: זה לא היה פרויקט.

יהודית גידלי: זה בדיוק ההבדל.

אברהם פורז: זה זניח.

חנה גילת: זה לא היה משהו ייחודי, אלא התלמידים באו ורצו ללמוד שם.

חנה גילת: לא נתקלנו בבעיות כמו שהיושב-ראש מתאר.

חנה גילת: אני רוצה לדבר על מה שקורה היום בירושלים.

חנה גילת: היום בתי-הספר העל-יסודיים מסודרים ברבעים, התלמידים בוחרים את בית-הספר בתוך הרובע.

אברהם פורז: ואין בית-ספר על-אזורי?

חנה גילת: גם בית-הספר "ליד האוניברסיטה" ייכנס לרובע.

חנה גילת: אם בית-הספר הדו-לשוני ישתלב בחינוך העל-יסודי באחד מבתי-הספר,

אברהם פורז: מה זה קשור לרבעים?

יוסי שריד: הוא גמור.

חנה גילת: התלמידים שירצו לבחור, מתוך הרובע,

אברהם פורז: למה לפי רובע?

אברהם פורז: את רוצה לומר שבכל הארץ אין בתי-ספר כלל עירוניים?

חנה גילת: אתה לא מבין לאן אני חותרת, אני מבקשת שתיתן לי לסיים.

יוסי שריד: היא בכיוון הנכון.

יוסי שריד: היא אומרת שבית-הספר הזה בלאו הכי ייסגר, אם יהיה תחום לרובע.

חנה גילת: אני מדברת על הפניקה שאתה חושש ממנה, שתלמידים יהודים יגידו שהם לא מוכנים, והפניקה של ההורים.

חנה גילת: התלמידים שנמצאים ברובע מסוים בוחרים את בית-הספר, והם עושים זאת ביודעם שיש בו ייחודיות כזאת או אחרת.

חנה גילת: הם לא בוחרים ואז יוצרים פניקה: מי שלא ירצו ממילא לא יגיעו לבית-הספר הזה.

יוסי שריד: אני רוצה לומר משהו.

אברהם פורז: מייד.

אברהם פורז: האם בעיר כמו ירושלים, אין בתי-ספר של כל העיר?

אברהם פורז: בית-ספר לאמנויות, לטבע?

דליה פרץ: בית-הספר "קשת".

חנה גילת: בעיר ירושלים יש, והרבה.

חנה גילת: גם בעקבות לביא וגם בעקבות דברת אנחנו יושבים עם משרד החינוך כדי לראות מה לעשות עם זה.

חנה גילת: בעיר ירושלים באמת נוצר מצב בעייתי מאוד.

אברהם פורז: אנחנו לא בעידן הדיליז'אנסים: לוקחים אוטובוס ונוסעים עוד עשר דקות.

אברהם פורז: מה פסול בזה?

חנה גילת: בעיר ירושלים, בבתי-הספר הייחודיים, אלו שממיינים תלמידים ובוחרים, השכלת ההורים היא 15.8 שנות לימוד.

חנה גילת: בבתי-הספר האזוריים, שבהם התלמידים בוחרים את בית-הספר ולא להיפך, השכלת ההורים היא 12.3 שנים.

יוסי שריד: העניין של בתי-ספר על-אזוריים הוא בעייתי.

יוסי שריד: אנחנו חיים עם זה שנים על שנים, יש פנים לכאן ולכאן.

יוסי שריד: מבלי משים העלית נקודה מאוד חשובה.

יוסי שריד: צריך לזכור: ממה נפשך, או שמתייחסים לבית-הספר הזה כאל בית-ספר ייחודי או שהוא ככל בתי-הספר.

חנה גילת: יש מסגרות ייחודיות בבתי-ספר אזוריים.

חנה גילת: למשל בבית-הספר "ליד האוניברסיטה".

יוסי שריד: אם הוא יהיה כמו כל בתי-הספר, הוא לא יהיה, למרבה הצער.

יוסי שריד: בית-הספר הזה מוכרח לשאוב את כל תלמידיו מכל העיר.

יוסי שריד: אם הוא נכנס למגבלה של רובע, הרי שבלי קשר לכל הדיונים האחרים שלנו היום, הוא גמור.

חנה גילת: יש הדוגמה של "ליד האוניברסיטה".

חנה גילת: זה בסדר.

יוסי שריד: הנוהג הוא שאנחנו מפריעים לאורחינו אבל הם לא מפריעים לנו.

יוסי שריד: אפילו הרמטכ"ל התנצל אתמול.

יוסי שריד: מרגע שתחמנו אותו לגבול של רובע הוא אבוד, בלי קשר לשש-שש.

יוסי שריד: בלאו הכי הוא בית-ספר קטן, עכשיו רוצים להקטין אותו עוד יותר?

יוסי שריד: אני יודע באיזה רובע זה יהיה?

יוסי שריד: אולי שם בכלל לא יהיו מועמדים?

יוסי שריד: איך זה יתקיים?

יוסי שריד: בהצעות שלכם אתם גומרים את בית-הספר.

יוסי שריד: הכול חוכמות.

יוסי שריד: בית-הספר הזה קיים, הוא ייחודי, הוא ניסויי, צריך לתת לו לנשום.

מוחמד ברכה: הוא מוצלח.

יוסי שריד: עזבו אותו.

יוסי שריד: שהביורוקרטיה תעזוב אותו.

יוסי שריד: תנו לו לחיות, זה הכול.

יוסי שריד: אני מכיר את הסיפור.

יוסי שריד: תנו לו לחיות.

שחר ברם: אני אב לשני ילדים בבית-הספר, אחד בכיתה ג' ואחד אמור לעלות לכיתה ז'.

שחר ברם: כשהבן שלי עבר לבית-הספר, הוא ידע שבית-הספר הזה ממשיך הלאה.

שחר ברם: זה נאמר לו.

שחר ברם: העברתי אותו מבית-ספר אחר, שלא היה לו טוב בו.

שחר ברם: הוא עבר גם מתוך ידיעה שזהו בית-ספר צומח, שממשיך הלאה, והוא חלק מקהילה תרבותית, שמציעה לי חיים אחרים בעיר הזאת.

שחר ברם: פוגעים בי במשהו שכבר הובטח על-ידי הרשויות.

שחר ברם: שנית, הטיעון הזה, שמושמע תדיר, שיש בתי-ספר קטנים ואין די תלמידים, לא נראה לי רלוונטי.

שחר ברם: ראשית, בית-הספר הזה הוא כבר אחד הטובים, הוא שואב אליו תלמידים ויהפוך להיות גדול בעתיד.

שחר ברם: שנית, אם תפרקו את המסגרת זאת, תפגעו באוכלוסייה המצומצמת שכבר שנים היא בירידה מהעיר הזאת.

שחר ברם: זו מסגרת אלטרנטיבית לאנשים כמונו, שחושבים שבירושלים אפשר לחיות אחרת, באינטגרציה אמיתית בין כל החלקים של העיר, עם כל השכבות של העיר, במקום אחד.

שחר ברם: האוכלוסייה האחרת שהיתה פה, שהיתה יכולה להגיע לבתי-ספר כאלה עזבה, לתל-אביב, אני לא יודע לאן.

שחר ברם: מה יישאר פה.

שחר ברם: הטיעון השלישי הוא שהכול גרוע, אז בואו נפגע גם כאן.

שחר ברם: אני לא מבין את הטיעון הזה.

ג'וזפין מנדלסון: אני מנהלת שותפה בעמותה.

ג'וזפין מנדלסון: רציתי להתייחס לשני דברים.

אברהם פורז: אתם אוספים תרומות בחוץ-לארץ?

אברהם פורז: דברי על תרומות, אני אוהב לשמוע על כסף.

ג'וזפין מנדלסון: חוץ מהתרומות שאנחנו מקבלים, חשוב לנו להגיד לך: אנחנו לא מבקשים שום כסף נוסף מהרשויות, חוץ ממה שהם נותנים לכל בית-ספר בעיר.

ג'וזפין מנדלסון: כל התוספות שאנחנו מוסיפים לבית-הספר הן מתרומות.

ג'וזפין מנדלסון: אנחנו מקבלים תרומות מקרנות ומאנשים פרטיים בכל העולם.

ג'וזפין מנדלסון: מה שמאוד מעניין הוא שהשנה אנחנו מקבלים גם מממשלת בריטניה ומממשלת ארצות-הברית.

ג'וזפין מנדלסון: משם אנחנו מקבלים תרומה, ואנחנו ברשימה של תשעה מוסדות בעולם שממשלת ארצות-הברית ממליצה לתרום להם.

ג'וזפין מנדלסון: השנה נקבל שני מענקים, גם מממשלת בריטניה וגם מממשלת ארצות-הברית.

ג'וזפין מנדלסון: שאלת, ורציתי שתדע.

אברהם פורז: התלמידים לומדים טוב אנגלית.

אברהם פורז: כדי להגיש בקשות בשפה נאותה?

ג'וזפין מנדלסון: אחרי ערבית ועברית, אנגלית זה ממש קלי קלות.

ג'וזפין מנדלסון: רציתי לומר עוד דבר: אנחנו לא צריכים לדבר על ההיסטוריה.

ג'וזפין מנדלסון: לפני שנה נזקקנו לעוד גן ילדים בעיר ירושלים.

ג'וזפין מנדלסון: פנינו למנח"י, והם נתנו לנו כיתה על יד בית-הספר "גבעת גונן" בקטמונים.

ג'וזפין מנדלסון: אמרנו שחשבנו שהשכונה לא תאהב אותנו, במנח"י התעקשו, ונכנסנו.

ג'וזפין מנדלסון: מהיום הראשון חיינו בסיוט שאי-אפשר לתאר.

ג'וזפין מנדלסון: אגב, חלק מההורים של הגן המקביל מהשכונה עשו שביתה במנח"י, לא הסכימו לשלוח את הילדים שלהם לגן – כי אנחנו היינו השכנים שלהם.

ג'וזפין מנדלסון: אחרי חודש מנח"י הוציאו אותנו משם והעבירו אותנו בחזרה לבית-הספר.

ג'וזפין מנדלסון: זה לא היסטוריה, זה מהשנה שעברה.

אברהם פורז: איך אתם מבחינת בינוי, נניח שיאפשרו לכם גם חטיבה עליונה, תהיה לכם אפשרות לגייס תרומות לבנייה?

ג'וזפין מנדלסון: כבר יש בניין בבנייה, ל-16 כיתות.

ג'וזפין מנדלסון: קרן ירושלים בונה לנו בית-ספר, על פרוגרמה שהעירייה אישרה, מכיתה א' עד כיתה ח'.

אברהם פורז: ואם ניצמד לעיקרון של שש-שש, ויאשרו לכם חטיבה עליונה?

דליה פרץ: יש אפשרות.

ג'וזפין מנדלסון: חוץ מזה, יש די בניינים ריקים, בתי-ספר שנסגרים.

ניהאד ארשיד: אני הורה לשני ילדים בבית-הספר, וחבר בוועד ההורים.

ניהאד ארשיד: אני רוצה לציין לגנאי את האטימות שבה נתקלתי.

ניהאד ארשיד: אני גר בגבעה הצרפתית.

ניהאד ארשיד: בתור הורה אני חייב לציין לגנאי את האטימות שנתקלתי בה בפניות שלי למשרד החינוך.

ניהאד ארשיד: פניתי כהורה, למנכ"לית, לד"ר תומר, למנח"י.

ניהאד ארשיד: אמרתי: לפני שתכריעו בגורל הילדים שלי ובגורלם של יתר הילדים של החברים שלי, תפגשו אותנו לחצי שעה.

ניהאד ארשיד: בוז מוחלט.

ניהאד ארשיד: שלשום קיבלתי מכתב, בחלוף חודש: קיבלנו פנייתך, תיענה בהקדם.

ניהאד ארשיד: ב"בזק" עונים יותר מהר.

יוסי שריד: אני רוצה להרגיע אותך, אתה לא מקופח לרעה.

יוסי שריד: שם לא נפגשים עם איש.

יוסי שריד: מדיניות הדלת הנעולה.

חיים רובינשטיין: אני רוצה לומר שאין הורה בירושלים שפנה אלי ולא פגשתי, גם ב-18:00 וב-19:00.

אברהם פורז: כנראה אתה במחתרת, לא יודעים עליך, לא יודעים איפה למצוא אותך.

חיים רובינשטיין: אני באינטרנט.

ניהאד ארשיד: אחרי שנודעה לילדים הבשורה המרה שקיבלנו מד"ר תומר, הם כתבו מכתבים כל כך נוגעים ללב: לד"ר תומר, לשרת החינוך.

ניהאד ארשיד: הם שלחו אותם, איש לא התייחס.

ניהאד ארשיד: מעבר לכך, אני חושב שמאחורי כל ההחלטה הזאת המגמה היא לחסל את בית-הספר.

ניהאד ארשיד: הם פשוט נבהלו מהרעיון.

ניהאד ארשיד: לפני שש או שבע שנים מישהו אישר את זה, אמר רוצו, ודאי תקרסו בחלוף שלוש או ארבע שנים ותיעלמו מהמפה.

ניהאד ארשיד: לפתע אנחנו גדלים וצומחים, יהודים וערבים חיים יחד, ומתברר שאפשר להסתדר.

יוסי שריד: זה מה שאתה חושב שמי שאישר את זה חשב?

יוסי שריד: זה אני במקרה.

יוסי שריד: אתה יודע מה אני חושב.

ניהאד ארשיד: לא, אני מדבר על מנח"י.

ניהאד ארשיד: זאת היתה המחשבה במנח"י.

דליה פרץ: אני מנהלת שותפה בבית-הספר.

דליה פרץ: אני רוצה להתייחס לחשש של מנח"י, שאנחנו מאוד מזדהים אתו, לגבי ייחודיים והפגיעה שלהם באינטגרציה.

דליה פרץ: בית-הספר עושה אינטגרציה בשסע החברתי החריף ביותר במדינה, ולצערי לא תמיד לוקחים את זה בחשבון, כי תמיד מתייחסים לאינטגרציה בין מזרחים ואשכנזים או בין שכבות סוציו-אקונומיות שונות.

דליה פרץ: שנית, נכון שבית-הספר מושך אליו אוכלוסייה יותר חזקה, מטבע הדברים, אבל באופן מודע ומחויב הוא פועל כדי לגייס אליו ילדים משכבות חלשות, ומצליח.

דליה פרץ: אנחנו נותנים תמיכה מלאה לילדים כאלה שמגיעים אלינו, אנחנו לא עושים שום מבחני מיון, כמו בתי-ספר ייחודיים אחרים.

דליה פרץ: מבחינתנו זה בית-ספר לכולם.

דליה פרץ: אנחנו רואים שהמגמה הולכת ומתחזקת, ובית-הספר נעשה יותר ויותר הטרוגני.

עלא חטיב: גם עולים חדשים יש בבית-הספר.

מוחמד ברכה: אני חושב שאת הדבר המרכזי לא שמענו ממנח"י: דיברתם על שש-שש, דיברתם על העברה לבית-ספר אחר, על כל מיני רעיונות איך שזה יתחסל, בסופו של דבר – אני לא רוצה לייחס לכם כוונות רעות.

מוחמד ברכה: בואו תשקיעו קצת מאמץ איך לשמור על בית-הספר.

מוחמד ברכה: תביאו הצעות, עכשיו, איך לשמור על הפרויקט הזה, לא איך לפרק אותו: שש-שש, העברה לבית-ספר אחר וכו'.

מוחמד ברכה: בשביל מה זה?

מוחמד ברכה: לפני שהיושב-ראש מסכם, אולי אם רוצים לשמור על שש-שש, בבקשה.

מוחמד ברכה: להמשיך, את השנה הזאת.

מוחמד ברכה: אבל צריך מחויבות, מחויבות לחטיבה עליונה כבר עכשיו.

מוחמד ברכה: מה, עוד שנה נחזור לאותו דיון?

מוחמד ברכה: תגידו משהו שירגיע את הוועדה.

יוסי שריד: לא רק זה, מרגע שנופלת החלטה, וידוע שזה זמני, כל מאגר הרישום מתחיל להתייבש.

יוסי שריד: כשמקפיאים למעלה, מייבשים למטה.

יוסי שריד: אנשים לא ישלחו ילדים לבתי-ספר כך.

מוחמד ברכה: נכון, חוסר ודאות.

אברהם פורז: נכון.

אברהם פורז: אני חושב שאנחנו קרובים לסיום.

חיים רובינשטיין: אני מבקש להגיב.

אברהם פורז: אני רוצה לומר לך: לדעתי אתם חייבים לייצג עמדה של המשרד, אבל בעינינו, כל חברי הוועדה, הוא נראה פרויקט מוצלח מאוד וייחודי מאוד.

אברהם פורז: אני גם חושב שהפרויקט הזה יכול לממן את עצמו יפה מתרומות, כי זה מסוג הדברים שמוצאים חן.

אברהם פורז: לא סתם התבדחתי בנושא זה.

אברהם פורז: שמענו כאן על תמיכת ממשלות ארצות-הברית ובריטניה, ואפשר לקבל תרומות ממקורות אחרים.

אברהם פורז: זה יכול להיות פרויקט חינוכי עשיר במשאבים, יחסית.

אברהם פורז: למשל, יכול להיות שיינתנו כל מיני אמצעים, מחשבים וכו', אף-על-פי שלא יהיו מגמות, כי זה קטן.

אברהם פורז: שנית, כולנו חושבים שצריך לאפשר לבית-הספר הזה להיות עד כיתה י"ב, במתכונת של שתי חטיבות באותו ניהול או בניהול משותף, כדי שלתלמידים יהיה אופק והם יוכלו להגיע עד כיתה י"ב.

אברהם פורז: אבל השלב הראשון הוא לאשר בשלב זה, עד שיוסדרו יתר הדברים, את כיתה ז'.

ניהאד ארשיד: בלי שום תנאי.

עלא חטיב: ז'-ח'.

אברהם פורז: באופן מיידי.

אברהם פורז: לכן אנחנו נפנה למנכ"לית משרד החינוך, אמרתם לי שהיא הסמכות.

אברהם פורז: הוועדה תמליץ בפניה לאשר מייד את כיתה ז', בשלב זה.

מוחמד ברכה: לא זאת הבעיה.

אברהם פורז: ננקוט את כל הצעדים, כפוף לכל המגבלות והתנאים שנדרשים בחינוך על-יסודי, כמובן, על מנת שתוקם גם חטיבה עליונה.

מוחמד ברכה: אני רוצה להוסיף: לא למשוך את ההחלטה עד לסמוך לפתיחת שנת הלימודים.

מוחמד ברכה: הוועדה תקיים מעקב, אחרי שיצאו מהמערבולת של 1 בספטמבר, איפה הדברים עומדים.

אברהם פורז: האישור של כיתה ז' צריך להיות מיידי.

אברהם פורז: במקביל, צריכה להיעשות עבודת חשיבה עם אנשי בית-הספר והפיקוח, איך מייצרים שם חטיבה עליונה ראויה לשמה.

מוחמד ברכה: כוונתי שהדברים צריכים להיות ברורים לפני סוף השנה, לא ביוני או במאי בשנה הבאה.

אברהם פורז: נכון, עכשיו.

אברהם פורז: נעביר את זה.

אברהם פורז: אתקשר בעצמי למנכ"לית המשרד, אגיד לה שאני מצפה ממנה שתראה זאת בעין יפה.

אברהם פורז: אין לכם מה להצטער.

אברהם פורז: תאמינו לי, בית-הספר הזה הוא פרויקט חשוב מאוד, לא כדאי לשחק באש.

אברהם פורז: תודה רבה.