ועדת החינוך, התרבות והספורט, כנסת 16, פרוטוקול מספר 422, 2005-03-21 12:15

מל פולישוק-בלוך: אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מצטערים על האיחור, ועדת החינוך ביחד עם ועדת עלייה וקליטה סיירו עכשיו במוזיאון החדש ב"יד-ושם" ולכן האיחור הזה.

מל פולישוק-בלוך: אז אני מתנצלת בפני הנוכחים.

מל פולישוק-בלוך: הנושא שלנו היום הוא השלכות ההתנתקות על מערכת החינוך בגוש-קטיף.

מל פולישוק-בלוך: לפני שנפתח את הישיבה, מכיוון שזה ישיבה משודרת, אני רוצה מכאן להביע את ההזדהות שלנו, שלי כיושבת-ראש ועדת החינוך, אני מקווה שיוסי שריד כחבר הוועדה היחידי שישנו כאן, יצטרף אלי לפחות בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: להביע את ההזדהות שלנו עם הסטודנטים שאתמול הביעו את אמירתם המפורשת באוניברסיטת תל-אביב ואני מניחה שהיום, מחר ובשבועות הקרובים יאמרו את זה גם במקומות אחרים.

מל פולישוק-בלוך: ואנחנו כוועדת החינוך מקיימים מספר ישיבות, סדרה של ישיבות לגבי עתידה של ההשכלה הגבוהה.

מל פולישוק-בלוך: התחלנו בזה לפני מספר שבועות, רק על אוניברסיטת תל-אביב כבר קיימנו כמה ישיבות.

מל פולישוק-בלוך: חלק מהנושאים אם זה בית-ספר להנדסאים, בית-ספר לרפואת שיניים, הנושא של הסגל הזוטר באוניברסיטת תל-אביב והתכנית החדשה שלהם.

מל פולישוק-בלוך: על הנושאים האלה דיברנו, אני מקווה שלחלק מהדברים יימצא פתרון כפי שעלה מישיבות הוועדה.

מל פולישוק-בלוך: כמובן שרוב הדברים לא באים על פתרונם כשהבעיה המרכזית היא התקצוב, אפשר לומר, התת תקצוב של מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל.

מל פולישוק-בלוך: אני מקווה שמשרד החינוך וגבירתי המנכ"לית, גם אתם תגידו את דעתכם על העניין הזה.

מל פולישוק-בלוך: להילחם כדי להגדיל תקציב ההשכלה הגבוהה ולעשות אכן צריך לעשות את התכניות הייעול כפי שצריך, אבל לא על חשבון ההשכלה הגבוהה הציבורית במדינת ישראל ולא על-ידי הכנסת ההשכלה הפרטית בשער האחורי של ההשכלה הציבורית שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לחזור לנושא.

מל פולישוק-בלוך: והנושא כפי שאמרתי, היערכות של מערכת החינוך לגבי פינוי גוש קטיף.

מל פולישוק-בלוך: יש לזה מספר היבטים.

מל פולישוק-בלוך: היבט אחד, זה עצם הפינוי.

מל פולישוק-בלוך: או לפני הפינוי עצם ההתמודדות של התושבים, מורים ותלמידים.

מל פולישוק-בלוך: במיוחד התלמידים במהלך כזה של פינוי מהבית.

מל פולישוק-בלוך: זה השלב הראשון שהוא קורה כבר עכשיו.

מל פולישוק-בלוך: מה עושה משרד החינוך בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: מה בצד הטכני של העניין, איך נערך משרד החינוך לתת מענה לכל תלמיד, אם וכאשר יפונו מביתם.

מל פולישוק-בלוך: וגם לגבי המורים, כפי שהבנתי יש כ-200 מורים בערך?

מל פולישוק-בלוך: 170, 360 - 170, אז 200 זה מקום.

מל פולישוק-בלוך: חלק עובדי מדינה, חלק עובדי רשויות, חלק עובדים במגזרות אחרות.

מל פולישוק-בלוך: בכל מקרה יש מספר לא מבוטל של עובדי הוראה שצריכים לתת גם להם מענה.

מל פולישוק-בלוך: ועל כל אלו אנחנו רוצים לשמוע ממשרד החינוך איך הוא נערך לעניין.

4400: הנושא הזה מטבע הדברים הוא מאוד מורכב משום שבגוש אין איזה רצון להשלים עם ההחלטה, החלטת ממשלה ולחבק את כל הגורמים שרוצים להיכנס ולסייע.

4400: אז אנחנו מהלכים על חבל דק מאוד.

4400: משתדלים בזכות אמון מקצועי שנרכש עם השנים לתת את השירותים הטובים שאנחנו מסוגלים לתת.

4400: ואני בעיקר מדברת על מערכות השפ"י שלנו, זה השירות פסיכולוגי ייעוצי של המשרד.

4400: בעיקר הם אנשים שכבר עבדו ועובדים בגוש ומכירים את האוכלוסייה.

4400: נמצאת אתנו גם מנהלת מחוז דרום, גב' עמירה חיים, שהיא בוודאי תוכל קצת להוסיף וגם ד"ר בלהה נוי ויוכי סימן-טוב לצדה, שהיא היועצת שלנו בגוש שמסייעת.

4400: ככלל אנחנו משתדלים מאוד לתת כלים למחנכים/למחנכות, בכיתות השונות על-מנת שידברו קצת עם הילדים וקצת מה שאנחנו אומרים, "אוורור של רגשות".

4400: כי אף אחד לא יכול לתת להם תחזית איך הדברים יקרו.

4400: ואולי אם נרצה פירוט יתר - אז נקבל בהמשך.

4400: דבר נוסף שעשיתי כדי קצת להרגיע את אי הודאות בקרב המורים, מאחר ואנחנו עובדים תחת החלטת ממשלה ולוקחים בחשבון שההתנתקות היא באמת יוצאת לדרך, אנחנו רוצים להבטיח בשקט הזה, ה"פרנסתי" מה שנקרא, לכל המורים, נבטיח להם עבודה בכל מקום שיבחרו להגיע אליו.

4400: גם אם זה יעלה לנו בכפילות של תקנים ותקציבים, אבל לפחות בנקודה הזאת רצינו להרגיע.

4400: גם לגבי התלמידים כמובן אנחנו לא יודעים היום להיערך כי אין איזה יישובים שאומרים, עכשיו אנחנו קולטים גוש שלם.

4400: אבל ככל שנדע עם הזמן - אז ניערך ספציפית, נקודתית באותו מקום.

4400: אבל כרגע שוב הכוונה היא לתת להם מענה בכל מקום, כולל גם הסעות.

4400: יש גם תלמידים שהם חלקם לא לומדים בגוש, הם גרים בגוש, אבל לא לומדים בגוש.

4400: אז בהנחה שהם יעתיקו את מקום מגוריהם למקומות ששם לומדים.

מל פולישוק-בלוך: כמה תלמידים לומדים היום בגוש?

4400: הפרטים ממש מספרים, אני חושבת שעמירה חיים תגיד.

עמירה חיים: בגוש לומדים 2,030 תלמידים.

יוסי שריד: כמה תלמידים יש בשדרות?

עמירה חיים: בשדרות אותו מספר תלמידים, קרוב ל-3,000 תלמידים.

יוסי שריד: כמה מורים יש בשדרות?

עמירה חיים: כ-300 מורים.

עמירה חיים: אין לי פה את המספר המדויק, אבל בערך.

עמירה חיים: מכלל התלמידים בגוש אז 2,030 תלמידים לומדים בגוש.

עמירה חיים: וכ-800 תלמידים, 794 ליתר דיוק, לומדים מחוץ לגוש.

מל פולישוק-בלוך: בנוסף ל-2,000 עוד 700.

עמירה חיים: כן.

עמירה חיים: 794 לומדים מחוץ לגוש.

עמירה חיים: 250 לומדים בשער הנגב; 50 תלמידים לומדים במועצה האזורית אשכול והם מוסעים כל יום.

עמירה חיים: לגביהם, במידה והם יעברו לאזור של בתי-הספר או למקומות אחרים, אנחנו רוצים להבטיח שהילדים ילמדו באותם בתי-ספר גם בהמשך.

עמירה חיים: אז אנחנו גם הכנו הצעה להמשיך להסיע אותם לאותם בתי-ספר כדי לדאוג להם.

עמירה חיים: באופן כללי אנחנו מלווים את הגוש כבר תקופה ארוכה בנושא של אי ודאות, בנושא של התמודדות עם מצבי לחץ.

עמירה חיים: גם בכל התקופה שנפלו פצ"מרים ונפלו שמה מאות ויותר פצ"מרים.

עמירה חיים: אז כל הסיוע הוא סיוע שהוא כבר ארוך טווח של שפ"י.

עמירה חיים: בוודאי ד"ר בלהה נוי תיגע בזה.

עמירה חיים: אנחנו פועלים מול המורים עם כל אי הוודאות שלהם בצד התעסוקתי וכו'.

עמירה חיים: ומול התלמידים בפעולות שהן פעולות הפגה.

עמירה חיים: לא רק מהיום, כבר תקופה ארוכה.

עמירה חיים: שעות של הפגה, שעות של פתיחות של עזרה בשיחות כאלה ואחרות.

עמירה חיים: אני אומרת שהשירות הפסיכולוגי הייעוצי נמצא באופן נרחב בכל הגוש, ככל מה שנדרש.

עמירה חיים: האמת שאנחנו נותנים גם לאנשים מתוך כבוד, לכל המצב שהם נמצאים, לצרוך אותנו, לצרוך את האנשים המקצועיים על-פי הצרכים שלהם, שהם צרכים מתפתחים, הם לא אותם צרכים לפני חודש כמו הצרכים היום.

מל פולישוק-בלוך: נתחיל באמת בנושא הפסיכולוגי.

מל פולישוק-בלוך: ד"ר נוי.

יוסי שריד: למה כל הדברים שהילדים שמה אז ודאי צריך לתת להם את כל השירותים המתחייבים ועיני לא צרה ואפילו יותר.

יוסי שריד: למה פתחו אבל בית-ספר השבוע, זאת אומרת, למה חנכו בית-ספר?

יוסי שריד: מה ההגיון בזה?

מל פולישוק-בלוך: תנו לנו סקירה באמת, גם קצת מספרית, על כמה בתי-ספר ואיזה מדובר שם.

עמירה חיים: שישה בתי-ספר יסודיים, שניים על-יסודיים.

עמירה חיים: סך-הכל 30 גנים נמצאים היום בגוש.

עמירה חיים: בית-הספר שנחנך.

מל פולישוק-בלוך: העל-יסודי איזה סוג של בתי-ספר.

עמירה חיים: יש שם בית-ספר על-יסודי בנווה דקלים שהוא על-יסודי ממלכתי-דתי.

מל פולישוק-בלוך: כל בתי-הספר ממלכתי-דתי?

עמירה חיים: כל בתי-הספר ממלכתי דתי.

עמירה חיים: התלמידים בממלכתי יוצאים לשער הנגב, למועצה אזורית אשכול, לניצני אשכול.

עמירה חיים: לא לומדים בגוש.

עמירה חיים: באזור יד-מרדכי.

עמירה חיים: לא לומדים בכלל בתוך הגוש.

מל פולישוק-בלוך: אין אוכלוסייה שהי אלא דתית?

עמירה חיים: יש.

עמירה חיים: הם מוסעים.

יוסי שריד: האוכלוסייה החילונית היא בצפון הרצועה, בארבעה או חמישה יישובים.

מל פולישוק-בלוך: חוץ מהצפון, אני מדברת בגוש קטיף, אין?

עמירה חיים: אין אוכלוסייה חילונית.

עמירה חיים: הם מוסעים לחבל אשכול וחלק מהאוכלוסייה הלא דתית לומדת בחינוך הממלכתי-דתי.

מל פולישוק-בלוך: זה לא אסון.

מל פולישוק-בלוך: יש שם ישיבות?

עמירה חיים: כן.

עמירה חיים: יש שני בתי-הספר העל-יסודיים שציינתי, אחד זה בית-ספר על-יסודי בנוה דקלים ובית-הספר העל-יסודי השני, זאת הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: גם בנוה דקלים.

עמירה חיים: גם בנוה דקלים, כן.

עמירה חיים: יש מסגרות מעבר למסגרות המוכרות שאינן רשמיות, יש גם מסגרות קטנות כאלה ואחרות של כיתות לימוד של חדר.

עמירה חיים: אבל אלה המוסדות, שישה מוסדות יסודיים.

עמירה חיים: לגבי בית-הספר שנחנך בשבוע שעבר, מדובר בבית-ספר בנצרים.

עמירה חיים: אנחנו פתחנו שני בתי-ספר לפני כחמש שנים עם תחילת האינתיפאדה, היו פיגועים שגם נפצעו ונהרגו ילדים אחרי הפיגוע של האוטובוס של ילדים מכפר דרום, ששלושה ילדים נקטעו להם הרגליים.

עמירה חיים: החלטנו להסיע פחות ילדים ולפתוח שני מוסדות מאוד מאוד קטנים של 50 ילדים, 100 ילדים.

עמירה חיים: 50 ילדים בכפר דרום, פתחנו להם בית-ספר.

עמירה חיים: בנצרים גם פתחנו שם בית-ספר.

מל פולישוק-בלוך: זה בית-ספר החדש שנפתח?

עמירה חיים: הוא לא נפתח היום.

עמירה חיים: בית-הספר בנצרים קיים כבר חמש שנים.

עמירה חיים: לפני תקופה מסוימת קיבלו מבנה יביל חדש יותר.

עמירה חיים: כי היתה בקשה להחליף אותם במבנים היבילים בטונדות.

עמירה חיים: אז היתה חנוכת הבית של הבטונדות.

מל פולישוק-בלוך: יש לך עוד שאלות, חבר-הכנסת שריד.

יוסי שריד: יש לי הרבה שאלות, יש לי גם תשובות.

מל פולישוק-בלוך: אז אם ככה אז הכל בסדר.

מל פולישוק-בלוך: כל עוד הם שם, הם צריכים לקבל.

מל פולישוק-בלוך: הלוואי ובמקומות אחרים היו נותנים לנו בתי-ספר בטיחותיים, כי לא צריכים רק פצ"מרים בשביל להיהרג או להיפצע בכיתה, יש עוד כמה נזקים שקורים בבתי-ספר ולא מקבלים מענה, אבל בסדר זה דרך החיים.

מל פולישוק-בלוך: נשמע את מנהלת שפ"י, ד"ר בלהה נוי.

בלהה נוי: קודם כל אני רוצה להזכיר שגם בשומרון יש ארבעה יישובים שצריכים להיכלל באותה הקטגוריה: כדים, גנים, חומש ושא נור.

בלהה נוי: ששם יש 120 ילדים שגם הם לומדים במועצה האזורית גלבוע ובחדרה, עפולה, גם הם מפוזרים ומוסעים.

מל פולישוק-בלוך: כולם מוסעים שמה או יש גני-ילדים למשל.

בלהה נוי: רק גני-ילדים נדמה לי שישנם שם וכל שאר התלמידים מוסעים.

בלהה נוי: אז גם הם נכללים בקבוצה הזאת שצריך לחשוב עליה.

בלהה נוי: אנחנו נערכנו לשלושה שלבים.

בלהה נוי: השלב הזה שהוא השלב של האי ודאות, אחר-כך יהיה השלב של הפינוי ואחר-כך יהיה השלב של השיקום או איך שנקרא לזה, "אבל" "שיקום" וקליטה במקום החדש.

בלהה נוי: האי ודאות מאופיין בשני דברים.

בלהה נוי: אחד, זה שיש פה שני גורמים.

בלהה נוי: רונית תירוש אמרה את זה, שני גורמים שחוברים אחד לשני.

בלהה נוי: אחד, זה הפצ"מרים.

יוסי שריד: "אבל" זה כאשר אנשים מתים.

בלהה נוי: "אבל" זה גם כשאתה צריך לעזוב מקום.

יוסי שריד: לא, זה לא "אבל".

בלהה נוי: טוב, אז בסדר.

יוסי שריד: לא, לא, הפסיכולוגים הם לא מעלים ולא מורידים בעניין זה.

יוסי שריד: זה לא "אבל".

יוסי שריד: אפשר להגיד כל מילה, אבל "אבל" זה רק על אנשים שמתים.

בלהה נוי: טוב, בסדר.

מל פולישוק-בלוך: זה לא דבר של מה בכך.

מל פולישוק-בלוך: מכיוון שאת האחראית על השירות הפסיכולוגי.

יוסי שריד: לא, אם אתם מדברים על "אבל" זאת אומרת שצריך לשבת "שבעה" וצריך לקרוע קריעה ומניחים שיש אנשים מתים ויכול להיות שזה מאוד קשה, אבל זה לא "אבל".

מל פולישוק-בלוך: כדאי לשים לב למונחים.

בלהה נוי: אני מקבלת את זה.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שהמונחים שמתייחסים אליהם, אנחנו, אתם כאנשי מקצוע, יש להם מאוד משמעות ל-איך מתייחסים בכלל לבעיה.

מל פולישוק-בלוך: כי ברגע שאת מגדירה את זה מלכתחילה זה לא נכון, אז גם ההתייחסות אולי לא נכונה.

מל פולישוק-בלוך: עם כל הצער והכאב.

מל פולישוק-בלוך: יש רמות שונות של אובדנים ורמות שונות של אסונות.

מל פולישוק-בלוך: אמרתי בתחילת הישיבה שאנחנו באנו ממוזיאון השואה עכשיו.

מל פולישוק-בלוך: אז שום דבר לא דומה לשואה.

מל פולישוק-בלוך: ואנחנו כאן כועסים ואפילו יש הצעות חוק שמדברות על כך שלא נשתמש במונחים של השואה לאסונות אחרים.

מל פולישוק-בלוך: אותו דבר אני חושבת שצריך לעשות דירוג מסוים של רמת האסונות ואז גם ההתייחסות תהיה אולי יותר נכונה.

בלהה נוי: נקרא לזה "אובדן".

בלהה נוי: נפלו מעל 6000 פצ"מרים, ילדים נפגעו, ילדים נהרגו, בני משפחות נהרגו ונפצעו.

יוסי שריד: זה "אבל".

בלהה נוי: זה המצב ויש בוודאי הרבה חרדה סביב העניין הזה.

בלהה נוי: על הסיפור הזה מולבש גם העניין של הפינוי והם משפיעים אחד על השני ומחזקים אחד את השני.

בלהה נוי: להגיד כמו שעמירה אמרה שבאמת אנחנו מרגישים איזה שינוי ביחס של התושבים.

בלהה נוי: בהתחלה לא רצו לדבר על הדברים ואמרו: בעצם לא צריך לדבר, לא צריכים פסיכולוגים, לא צריכים ייעוץ".

מל פולישוק-בלוך: כי זה לא יקרה גם.

בלהה נוי: גם כי זה לא יקרה וגם כי אולי זה מחליש.

בלהה נוי: ואנחנו היינו איתם במקום שהם היו ואנחנו נכנסנו מאוד בהדרגה ואנחנו לא פולשים - אנחנו באים כמי שעומד על-יד האנשים ללא הבדל פוליטי ואנחנו מסייעים במה שאנשים מבקשים.

בלהה נוי: עיקר העבודה שעשינו היתה עם אנשי המקצוע, עם המורים ועם הגננות.

בלהה נוי: כל המורים בגוש עברו השתלמות בנושא של עבודה רגשית עם ילדים, על פחדים, על חרדות, על מה שמעסיק אותם.

בלהה נוי: ולאט לאט העבודה הזאת התפתחה.

מל פולישוק-בלוך: בנושא הזה היה שיתוף פעולה עם המורים.

בלהה נוי: בהחלט.

מל פולישוק-בלוך: הם היו מוכנים לעבור את ההשתלמות, לא הכחישו את- - -

בלהה נוי: אנחנו כל הזמן עבדנו בשיתוף פעולה.

בלהה נוי: חשוב לי להגיד את זה, כל פעם ברמה של אנשים.

בלהה נוי: כי אנחנו לא ניסינו לעשות משהו שאנשים לא רוצים.

בלהה נוי: אני חושבת שיש היום אמון בנו.

בלהה נוי: אנחנו מאוד חיזקנו את מערך הייעוץ, אולי פשוט שתדעו, יש שש יועצות שהן גרות בגוש, הן תושבות.

בלהה נוי: ובמובן הזה זה מאוד קל לא להכניס אנשים חיצוניים, כי גם יש חשדנות כלפי אנשים חיצוניים.

בלהה נוי: המשרד חיזק, המנכ"לית חיזקה את כל המשרות האלה מחצאי משרות הן עברו למשרות מלאות.

מל פולישוק-בלוך: אותו חיזוק עשיתם גם בשדרות שגם עברו.

4400: כן.

מל פולישוק-בלוך: כמה יועצות יש בשדרות?

בלהה נוי: 14 יועצות.

בלהה נוי: אנחנו חיזקנו גם את השירות הפסיכולוגי בגוש.

בלהה נוי: יושב פה פסיכולוג שאמנם הוא גר בגוש, אבל הוא עובד בקרית ארבע.

בלהה נוי: אז אנחנו נותנים את השירותים בעצם לכולם ואנחנו נותנים את השירותים לתלמידים, לא ישירות אלא באמצעות המורים.

בלהה נוי: הם יצאו ליומיים, לא רק בשדרות יצאו מחוץ ליישוב, אלא גם שם יצאו ליומיים, לזכרון יעקב נדמה לי שזה היה וקיבלו השתלמות.

בלהה נוי: אנחנו כל הזמן במעקב ואנשים היום נכונים, אנחנו שמענו ברדיו בשבוע שעבר שאפילו מתלוננים שאין להם מספיק עבודה עם פסיכולוגים.

בלהה נוי: זאתי מבחינתנו התקדמות מאוד גדולה.

בלהה נוי: אולי עוד דבר אחד.

בלהה נוי: אנחנו גם במקביל בשירותים הפסיכולוגיים ערוכי לקליטה של הילדים כשהם יבואו ויש עבודה בשירותים הפסיכולוגיים עוטפי הגוש.

בלהה נוי: שאם יבואו לשם ילדים - תהיה הכנה לקליטה שלהם ותהיה קליטה שתהיה הקליטה הכי תומכת שאפשר.

מל פולישוק-בלוך: אבל את לא יודעת בדיוק לאן הם הולכים.

בלהה נוי: לכן אנחנו נערכים כללית במחוז, בשיתוף המחוז, מנהלת המחוז.

בלהה נוי: זה עבודה שוטפת יומיומית.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה.

יולי תמיר: בהמשך לדברים שנאמרו פה, מציעה שעינינו לא תהיה צרה בהגדרות.

יולי תמיר: כל אחד יצטרך, כל קהילה תצטרך להתמודד עם התהליך הזה באופן הנכון.

יולי תמיר: אני לא רואה רע לא בזה שמדברים על "אבל" ולא בזה שמדברים על "כעס" ויכולה להיות גם בהחלט תופעה של כעס גם כלפי ההורים וגם כלפי השלטונות וגם כלפי הממשלה.

יולי תמיר: כל מי שעוסק בפיוס בין עמים אומר שלתת ביטוי לרגשות האלה, זה הדבר הראשוני שמאפשר לאנשים להתגבר על משברים.

יולי תמיר: בכלל צורם לי שאנחנו, ואני מאוד בעד ההתנתקות ואני חושבת שצריך בסופו של דבר לפנות את האנשים, צריך גם לכבד את זה שהם חווים חוויה מאוד קשה.

יולי תמיר: לא תפקידה של הוועדה להצר את מגוון המנהג, כמו שנוהגים להגיד, המילולי של היועצות.

יולי תמיר: הן צריכות להתחבר למה שאנשים מרגישים ולא ממה שאנחנו חושבים שהוא נכון.

יוסי שריד: לא רק שעיני לא צרה, אלא עיני במקרה זה רחבה.

יוסי שריד: וברור לגמרי שאנשים עוברים שם תהליך מאוד קשה ומכאיב ומקומם מבחינתם.

יוסי שריד: יחד עם זה, אנחנו כמוסדות רשמיים, המוסד לא הופך להיות פתאום פסיכולוג וצריך לקרוא לדברים בשמם ולא לגרום לזילות המושגים.

יוסי שריד: לו היינו בחיים במדינה אחרת, יכול להיות שאפשר היה לנהוג מידה של קלות ראש במושגים ובמשמעותם.

יוסי שריד: מכיוון שלשברון ליבנו, חברת-הכנסת יולי תמיר, אנחנו חיים במדינה שאנשים נהרגים בה לעתים קרובות.

יוסי שריד: לעתים קרובות מדי.

יוסי שריד: אנחנו צריכים לכבד גם רגשות של אנשים, של משפחות, ששוכלות אנשים.

יוסי שריד: ולהם שמור ה"אבל".

יוסי שריד: ולאחרים לא שמור ה"אבל".

יוסי שריד: לאחרים שמורים הרבה דברים אחרים.

יוסי שריד: סולם הערכים, ולא רק סולם הערכים, אלא גם סולם המינוחים וגם סולם הרגשות שלנו, הוא לא עד כדי כך פרימיטיבי כדי שזה או "אבל" או שמחה שקופצת עלינו.

יוסי שריד: והדיוק בהגדרות מתוך כבוד למציאות הישראלית, הוא דיוק מתחייב.

יוסי שריד: ולכן המושג "אבל" איננו שמור לנסיבות האלה.

יוסי שריד: יש הרבה מאוד מושגים שיכולים אפילו להתאים לדיסיפלינה המקצועית שלכם.

יוסי שריד: למשל, אני מרשה לעצמי להציע, אמנם המושג הזה הוא לא בדיוק לנסיבות מן הסוג הזה, אבל יש בו הרבה חרדה.

יוסי שריד: חרדה מפני מה?

יוסי שריד: מפני כך שצריך לעזוב מקום.

יוסי שריד: או לנטוש מקום.

יוסי שריד: אז תקראו לזה "חרדת נטישה".

יוסי שריד: שזה בסדר, זה מספיק עמוק, זה מספיק משמעותי.

יוסי שריד: "חרדת נטישה", לא "אבל".

יוסי שריד: הבעיה של המציאות הישראלית, לא רק בהקשר הזה, שמתחילים להשתמש במושגים לא נכונים.

יוסי שריד: וכשמשת

יוסי שריד: משים במושגים לא נכונים - אז גם לא רואים את המציאות נכוחה.

יוסי שריד: אז כל הזמן שאומרים שצריך לחבק ולחבק ולחבק, בסדר, אנחנו מחבקים ומחבקים ומחבקים, אבל אנחנו לא יושבים "שבעה".

יוסי שריד: יש הבדל, יש יותר מדי אנשים שיושבים כאן "שבעה" בארץ הזאת, בכדי שנשב "שבעה" על אנשים שקשה להם, הם יעזבו, הם ישתקמו במקום אחר.

יוסי שריד: היו דברים מעולם.

יוסי שריד: ב"ימית" עזבו, הם הכו שורש במקומות אחרים.

יוסי שריד: החיים האירו להם פנים והשבח לאל הם חיים וקיימים, תארי לעצמך שהיו אבלים עליהם.

יוסי שריד: היתה צריכה להתקיים בהם תחיית המתים.

מל פולישוק-בלוך: יוסי, אני חושבת שהמסר ברור לכולם.

מל פולישוק-בלוך: אני לא רוצה לקלקל לך את האידיאולוגיה, אני אפילו מסכימה אתך.

מל פולישוק-בלוך: אז בהחלט צריכים לשמור על פרופורציות במדינה הקשה הזאת, עם כל ההבנות והקשיים.

מל פולישוק-בלוך: פרופורציה אני חושבת שזה מילה נכונה לכל דבר.

מל פולישוק-בלוך: בבקשה אליהו אקרמן.

אליהו אקרמן: בכל זאת בסמנטיקה, אם אנחנו דנים בסמנטיקה, אני חושב שכן חשוב לדבר.

אליהו אקרמן: אז אני מסכים שאולי זה לא "אבל", כי לא "מוות".

אליהו אקרמן: אל"ף, מוות היה די הרבה בגוש קטיף ושכול גם היה.

אליהו אקרמן: אבל לא על זה אני רוצה לדבר.

אליהו אקרמן: עקירה מן הבית שלא מרצון, בכפיה ולא בהסכמה - בסולם הטראומות של כפי שמופיע ב-DSM4 זה סולם טראומתי שבא אחרי מוות.

אליהו אקרמן: כלומר אנחנו מדברים כאן על טראומה והחוויה של תושבי קטיף היא טראומתית ונאמר כאן שהיא באה אחרי שנפלו כבר כ-6,000 פצמ"רים, עם כמות לא קטנה של ילדים בתגובות פוסט-טראומתיות.

אליהו אקרמן: ואני שמח מצד אחד לשמוע את כל מה שהוצג כאן.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה להבין.

מל פולישוק-בלוך: אתה פסיכולוג שעובד במקום?

אליהו אקרמן: אני פסיכולוג במקצועי, תושב נוה-דקלים, אב ל-11 ילדים שם, מועמדים לעקירה ולפינוי.

אליהו אקרמן: ומנהל את השירות הפסיכולוגי בקרית-ארבע.

יוסי שריד: אין פסיכולוג בעירו.

אליהו אקרמן: ככה אמרו.

מל פולישוק-בלוך: יש בזה משהו.

אליהו אקרמן: זה בא מן היוונים ולא ממקורותינו.

מל פולישוק-בלוך: ואתה אומר כפסיכולוג וכתושב המקום, אתה חושב שמה שעושים.

אליהו אקרמן: ואני אומר כי שאם אנחנו רוצים לדבר על סמנטיקה, אסור לנו גם לעדן במונחים שהם מעגנים מדי.

אליהו אקרמן: זוהי טראומה ואנחנו חוששים מאוד שהדבר הזה יהפוך גם להיות לטראומה לאומית.

מל פולישוק-בלוך: זה תלוי.

אליהו אקרמן: אני אומר.

אליהו אקרמן: אנחנו דואגים גם למה שקורה אצלנו, ואני אומר, הטראומה הזו באה ומתלבשת על מציאות של שלוש או ארבע שנים של אינתיפאדה עם הרוגים ואלפי פצמ"רים שהותירו לדעתי, הרבה מאוד ילדים.

אליהו אקרמן: אני אינני רוצה לנקוט במספרים.

אליהו אקרמן: הרבה מאוד ילדים עם חרדות ועם טראומות.

אליהו אקרמן: וכאשר מדברים על תהליך של פינוי שבו הוא מתווסף על הדבר - הוא בעצם עוקר את הקרקע המשמעותית המאפשרת התמודדות בריאה עם המצב.

אליהו אקרמן: ואני שמח לשמוע על כמה מושקע בפעילויות חוסן ובפעילויות מנע עם עבודה.

אליהו אקרמן: אבל אני יודע בוודאות, כיוון שאני גם בפעילות הזאת עוסק, וגם לפעמים בהתנדבות בטיפול בילדים שמופנים אלי שם במקום.

אליהו אקרמן: שישנם הרבה מצוקות שאינן מטופלות.

מל פולישוק-בלוך: כמו למשל, תסביר לנו.

אליהו אקרמן: כמו למשל מצבים פוסט-טראומתיים של ילדים.

אליהו אקרמן: ילדים שמפחדים לצאת מהבית שלהם, ילדים שחוו סביב הבית שלהם כמות בלתי נסבלת של הפגזות באותם מקומות.

אליהו אקרמן: או שהיו עדים לאירועים פעם אחר פעם.

אליהו אקרמן: וזה מותיר רושם כאשר לדבר יש משמעות.

מל פולישוק-בלוך: רגע, אז מה שאתה עונה לנו עכשיו, שהילדים האלה בחרדה בגלל ההפגזות ולא בגלל חרדת הנטישה של המקום.

מל פולישוק-בלוך: זה מה שאתה אומר לנו, אולי דווקא ההתנתקות תעזור להם פסיכולוגית.

אליהו אקרמן: ההתנהגות מה שהיא עושה, היא עוקרת את הקרקע המשמעותית של עצם הישיבה במקום ואת הלגיטימציה של הישיבה במקום, מתוקף שליחות של מדינת ישראל על כל מרכיביה.

אליהו אקרמן: אנשים לא באו להתיישב שם בגלל שעשוע, הם באו בשליחות של מדינת ישראל במובנים רבים.

אליהו אקרמן: הדבר הזה נתן כוחות ונותן כוחות לאנשים להתמודד גם עם מצבים קשים ברמה הביטחונית.

מל פולישוק-בלוך: גם לילדים?

אליהו אקרמן: גם לילדים, כאשר המסר הזה מועבר באופן חד, גם על-ידי ההורים וגם על-ידי מערכות החינוך.

אליהו אקרמן: כאשר אנחנו פה בנושא של העקירה, עדים למשהו אחר לגמרי.

אליהו אקרמן: הכרנו והילדים הכירו אויב ואיום שבא מצד אויב.

אליהו אקרמן: שבא מצד אויב מאוד ברור, יש לנו מולנו אנשים שאחד מן המגמות שלהם זה להרוג אותנו.

אליהו אקרמן: לשם כך הם משתמשים בכל מיני אמצעים, אם זה מטעני חבלה ואם זה פצצות מרגמה.

אליהו אקרמן: נגד הדבר הזה, כאשר מתעוררת חרדה, ניתן לתת משמעות ועדיין להשאיר איזו שהיא שלמות אישיותית שמאפשרת התמודדות בריאה.

אליהו אקרמן: על אף שהם נזקקים גם לפעמים לאנשי מקצוע כדי לתת את התמיכה.

מל פולישוק-בלוך: אני מודה, אני לא כל-כך הבנתי את דבריך.

מל פולישוק-בלוך: מצד אחד אתה אומר שהילדים האלה, רוב המקרים אתה אומר, משרד החינוך נותן מענה וראוי ומטפל יפה.

מל פולישוק-בלוך: אבל אתה אמרת, יש כאלה שלא מקבלים מענה, במיוחד אלה שבחרדה מהפצצות.

אליהו אקרמן: אני אומר שברמה של הטיפול הפרטני לא ניתן מענה מספיק.

מל פולישוק-בלוך: אבל הטיפול כנגד ההתנתקות או כנגד הפצצות.

אליהו אקרמן: זה נגד מצבים של פוסט-טראומה שהם קיימים באופן טבעי.

אליהו אקרמן: ואני אומר, נושא ההתנתקות מחריף את המצוקות.

אליהו אקרמן: זה מה שאני אומר.

יוסי שריד: אני רוצה לשאול אותך, ברשות היושבת-ראש.

יוסי שריד: אני בעמדה נחותה בשבילך כי אני לא פסיכולוג, אבל בכל זאת אולי יש שתי נקודות.

יוסי שריד: אחת, במידה רבה טראומה או לא טראומה ועוצמתה של הטראומה תלויה במידה רבה בהתנהגות ההורים.

יוסי שריד: במידה הייתי אומר רבה ויש לי אפילו נטייה לומר כמעט באופן מכריע.

יוסי שריד: ויש לי דוגמאות לגבי ערים כאלה ואחרות שהיו נתונות שנים רבות להפגזות וראיתי בתים כאלה וראיתי בתים אחרים.

יוסי שריד: אחד ההבדלים, אולי ההבדלים המכריעים כאמור, היה בהתנהגות ההורים.

יוסי שריד: בבית אחד התנהגו כך, בבית אחר התנהגו אחרת וזה נתן את רישומו על הילדים.

יוסי שריד: אז קודם כל, האם לא ניתן על-ידי פסיכולוג כמוך, לומר שלו ההורים היו מתנהגים אחרת ולו נניח לא היו משתפים במידה כזאת את הילדים בחרדות של ההורים, אז יכול להיות שרישומה של הטראומה היה פחות ניכר.

יוסי שריד: שנית, שאלה היושבת-ראש, אני מנסח את זה באופן מעט שונה.

יוסי שריד: האם כפסיכולוג אתה לא מעלה אפשרות, גם זה אפשרות, יכול להיות שיש כאלה ויש אחרים, שדווקא העזיבה מבחינת הילד, עכשיו אני מדבר, גורמת להקלה.

יוסי שריד: הרי הוא חי במשך תקופה ארוכה בנסיבות.

גילה פינקלשטיין: כשהורסים את מפעל החיים של המשפחות שלהם, זה באמת הקלה נהדרת.

יוסי שריד: בנסיבות בלתי נסבלות ואז ילד יכול לומר לפחות בינו לבין עצמו, אם אני יוצא מכאן, יכול להיות שיוקל לי.

יוסי שריד: אין אפשרות כזאת?

אליהו אקרמן: אני אמרתי מקודם שקודם כל, כל נושא האידיאולוגיה והמשמעות של החיים במקום הוא אחד המקורות העיקריים להתמודדות הבריאה ולחוסן הנפשי.

אליהו אקרמן: יחד עם זאת, אנחנו גם יודעים על מספרים אכזריים בנושא של PTSD.

אליהו אקרמן: אנחנו מדברים על משהו כמו 15 אחוז, בין 15 ל-18 אחוז של ילדים או אנשים בכלל שעשויים או עלולים לפתח הפרעות פוסט-טראומתיות.

יוסי שריד: לא, אני מסכים אתך.

אליהו אקרמן: הדבר הזה הוא קיים.

אליהו אקרמן: אם ציינו את מספר התלמידים, מספר הילדים הקיימים בגוש קטיף, תעשה חשבון פשוט.

יוסי שריד: אני שואל לגבי המקורות והאפשרות להקל.

יוסי שריד: הרי אנחנו רוצים להקל.

יולי תמיר: אבל יש את ההפגנות והם הורסים אותם.

יוסי שריד: זה לא מגביר את הטראומה?

מל פולישוק-בלוך: אנחנו שואלים אותך כפסיכולוג.

גילה פינקלשטיין: הם לא הורסים אותם בהפגנות, הם לוקחים אותם איתם להפגנה, כי כל המשפחה יוצאת להפגנה.

יולי תמיר: ילדים בני שלוש.

גילה פינקלשטיין: זה חלק מהחיים שלהם.

מל פולישוק-בלוך: גילה, תכף אני נותנת לך לדבר.

מל פולישוק-בלוך: אני שואלת אותך כפסיכולוג נטול השקפה פוליטית.

אליהו אקרמן: אין כזה דבר.

מל פולישוק-בלוך: ברור.

אליהו אקרמן: זו אחת הבעיות.

מל פולישוק-בלוך: אני באמת, כאדם מקצועי אני שואלת אותך.

מל פולישוק-בלוך: דווקא בגלל שאתה גר שם ועם יד על הלב, אתה לא חושב, או-קיי יש כאלה שיתחזקו עם המאבק.

מל פולישוק-בלוך: הם יוכלו להתגבר על הפחדים שאתם מדבר עליהם בגלל המאבק ובגלל שכולם ביחד, נכון.

מל פולישוק-בלוך: אבל יש ילדים מה לעשות שמפחדים פשוט מערבים, מהפצמ"רים, ממה שאתה רק רוצה, משאבא שלהם ימות בדרך או שהם עצמם ייפגעו.

מל פולישוק-בלוך: וההתנתקות במקרה כזה יכולה להקל עליהם.

אליהו אקרמן: יש גם כאלה בתל-אביב, יש גם כאלה.

יוסי שריד: ברור שיש כאלה בתל-אביב ויש כאלה בוושינגטון.

מל פולישוק-בלוך: אם היינו מדברים עכשיו על בעיית היורדים מישראל, הייתי אומרת לך גם בתל-אביב ונוסעים לניו-יורק, אבל זה לא הנושא היום.

אליהו אקרמן: אבל כפסיכולוג אני חושב שהבריאות הנפשית של הילדים קשורה בשיתוף ובהזדהות עם האידיאולוגיה של ההורים, כאשר את זה צריך לכבד.

אליהו אקרמן: וכאשר אנחנו מדברים על סוגיית.

יולי תמיר: לא מדברים על אידיאולוגיה, אבל השאלה אם אתה בתור פסיכולוגיה וגם הצוותים הרפואיים וגם צוותי הסיוע וגם משרד החינוך, שלפי דעתי לא עושה פה את מה שהוא צריך לעשות.

יולי תמיר: צריכים למנוע באופן חד משמעי שימוש בילדים, אני לא מדברת על ילדים בני 17 שיעשו, שכבר אפשר לעמוד ולשאול אותם מה דעתם.

יולי תמיר: אבל שימוש בילדים בהפגנות, במיוחד שימוש אכזרי כמו שנעשה כשפרסו ילדות קטנות על הכביש במקום שידעו מראש שהוא מסוכן, תוך כדי התגרות באמת.

גילה פינקלשטיין: תפרידי בין הדברים, זאת היתה הפגנה ובאו לגרש אותם מהבית שלהם.

יולי תמיר: הילדים האלה הובאו לצומת שבא נרצחה משפחת חתואל, לא כי הם גרים בצומת, אלא כי הם באו להפגין.

יולי תמיר: יש לשירותים המקצועיים תפקיד בהנחיית ההורים איך למנוע, בהנחה שכולנו פה יש לנו דבר אחד משותף, אנחנו רוצים להקל על הילדים ורוצים שהאינטרס של הילדים בכל הדבר המאוד בעייתי הזה יישמר.

יולי תמיר: יש לנו אינטרס שאתם תציבו גבולות.

יולי תמיר: ואם אתה בתור איש מקצוע ואם אתם בתור אנשי מקצוע ואם משרד החינוך, לא מציבים גבולות - הרי הכל פרוץ ואפשר להשתמש בילדים ואפשר לעשות.

יולי תמיר: אני לא מדברת, גילה, על ילד שמפנים אותו מביתו, אני מדברת על ילד שלוקחים אותו בכוונת מכוון להפגנה שמסכנת את חייו, את בריאותו, את שלומו.

יולי תמיר: לילד ששולחים אותו למשימה פוליטית לפני שהוא עומד על דעתו.

יולי תמיר: אנחנו חייבים להגן על הילדים.

יולי תמיר: בסיטואציות אחרות, בג"צ פסק בשני הקשרים שונים, גם בהקשר של בג"צ לחיאני בעניין ההפגנות וגם בהקשרים של בגצ"ים אחרים של הגנת הילד, שזאת גם עבירה.

יולי תמיר: אז אתם עושים שימוש לא לגיטימי בילדים ואחר-כך אתם באים אלינו שנעזור לכם.

גילה פינקלשטיין: שני דברים שונים.

גילה פינקלשטיין: אני מדברת על ההפגנות שהם באו להפגין פה בירושלים, על זה אני מדברת.

גילה פינקלשטיין: אז הם באו משפחות שלמות, הם במצוקה, זאת צורת הביטוי שלהם, הם באים משפחות שלמות.

גילה פינקלשטיין: ואת יודעת שמחקר שהיה בקרית שמונה היה אסון בקרית שמונה, אני זוכרת שהייתי אז מנהלת בית-ספר ושלחו אלי ילדים, חלק מהילדים שלחו אלי, שלחו לבתי-ספר בתל-אביב, לתיכונים בתל-אביב, שהילדים מקרית שמונה יהיו בתל-אביב רחוקים מהסכנה.

גילה פינקלשטיין: וחלק מהילדים נשארו שם בסכנה עם ההורים שלהם, במקום מסוכן.

גילה פינקלשטיין: ואחד הפסיכולוגים עשה מחקר והוא אמר שהילדים שהיו בסכנה ולא במקום בטוח כמו בתל-אביב, הם היו הרבה יותר מאושרים מאשר הילדים שהפרידו אותם מהמשפחות שלהם והביאו אותם לתל-אביב.

יוסי שריד: כנגד כל פסיכולוג יש גם פסיכולוג אחר.

יוסי שריד: ואנחנו רוחשים הרבה כבוד.

גילה פינקלשטיין: גם כנגד כל חבר-כנסת יש חבר-כנסת אחר.

מל פולישוק-בלוך: בסדר, היא מציגה את העמדה שלה.

יוסי שריד: זה לא בטוח.

יוסי שריד: זה אני לא הייתי ממהר לומר.

גילה פינקלשטיין: יש לי איזה הרגשה מאוד לא נעימה.

גילה פינקלשטיין: אני זוכרת שכאן מתקיים דיון שהרסו את הבתים של הערבים, אז דיברנו על הילדים וילדים זה ילדים, כולנו דואגים.

גילה פינקלשטיין: אבל היתה יותר חמלה ויותר אהבה ויותר רגש, הרגשתי מאשר איך שאני מרגישה עכשיו.

גילה פינקלשטיין: יש פה ילדים שמפעל החיים שלהם עומד להיהרס מול עיניהם.

גילה פינקלשטיין: מפעל חיים שלהם.

גילה פינקלשטיין: והם בחרדות והם במצוקה.

גילה פינקלשטיין: ומסתבר כשהם פונים, אני בקשר טוב עם האנשים ואני מרגישה שהם כולם משפחה שלי, והם אומרים ככה.

גילה פינקלשטיין: שהם פונים למשרד החינוך, משרד החינוך מפנה אותם למנהלת המחוז ומנהלת המחוז מפנה אותם למפקח.

גילה פינקלשטיין: והם מרגישים לא נוח מזה, כי הם יודעים הילדים עוד מעט הולכים, תלמידי תיכון לבגרויות.

מל פולישוק-בלוך: יושבת כאן מנהלת המחוז, יושבת כאן מנכ"לית משרד החינוך, אז אנחנו רוצים לדעת על את מדברת.

גילה פינקלשטיין: אני באתי מאוד מוכנה, אני עושה שיעורי בית.

גילה פינקלשטיין: אז התושבים ככה אמרו שהם לא יודעים מה יהיה עם הבגרויות.

גילה פינקלשטיין: הרי לפי התאריך העקירה, אני לא אומרת פינוי, פינוי זה אשפה, והאנשים האלה זה האליטה של החברה הישראלית, הם לא אשפה.

גילה פינקלשטיין: אז אני אומרת גירוש ועקירה.

גילה פינקלשטיין: בחודשים האלה שהם צריכים לגשת לבחינות הבגרות, אז מתכננים לגרש אותם מבתיהם.

גילה פינקלשטיין: אז הם לא מקבלים שום התייחסות לגבי הבגרויות.

גילה פינקלשטיין: יש איזה אי ודאות, ילדים סובלים מחרדות.

גילה פינקלשטיין: יש להם בגוש קטיף יש להם שניים וחצי תקנים לפסיכולוגים שעושים את האבחונים.

גילה פינקלשטיין: הם עושים את האבחונים באופן שוטף, אבל האבחון אומר: "הילד צריך עשרה טיפולים".

גילה פינקלשטיין: אז מה קורה עם העשרה טיפולים, להורים אין כסף לעשרה טיפולים האלה.

גילה פינקלשטיין: הם צריכים לסבסד את זה.

גילה פינקלשטיין: אין מי שיממן את זה.

גילה פינקלשטיין: זאת אומרת, שהם היו זקוקים לאיזה תקציב של 100,200 אלף ש"ח לסבסד את הטיפולים שילדים כרגע זקוקים.

גילה פינקלשטיין: כי הילדים בחרדות ואנחנו רוצים למזער את הנזקים של הילדים האלה.

גילה פינקלשטיין: שלא יהיה משקעים בהמשך החיים שלהם.

גילה פינקלשטיין: זאת אומרת, הילדים האלה הם מודעים לעובדה שמפעל החיים שלהם, של המשפחות שלהם נהרס והם לא יודעים אם יוכלו לשקם את זה.

גילה פינקלשטיין: אני מצפה ממשרד החינוך ואני שמחה שנמצאת פה המנכ"לית שאני מכירה אותה שנים ואני יודעת שהיא יסודית ואיכפת לה.

גילה פינקלשטיין: ואני בטוחה שאני אמצא אוזן קשבת ולכן רצתי מהנשיאות לכאן.

גילה פינקלשטיין: להקים מטה, מטה מיוחד במשרד החינוך.

גילה פינקלשטיין: שבמטה הזה יטפלו בחודשים הבאים, יעסקו בחודשים הבאים איך למזער את הנזקים לילדים.

גילה פינקלשטיין: אני מדברת שביהודה ושומרון בזמן האינתיפאדה היו הקלות בבגרות.

גילה פינקלשטיין: אני לא שומעת על הקלות בבגרות.

גילה פינקלשטיין: אני מצפה לתקציב נוסף, לפסיכולוגים נוספים כדי שידריכו את התלמידים להתמודדות עם ההתנתקות, להתמודדות עם האמונה, יתקצבו אותם לקראת הקיץ והחשוב מהכל, השתלמות למורים.

גילה פינקלשטיין: המורים לא יודעים איך להתמודד עם זה.

מל פולישוק-בלוך: ועכשיו סיפרו לנו שהם כבר עברו.

יולי תמיר: אני מצפה ממשרד החינוך פה, באמת, רונית, אתם חייבים להוציא כללים מתי מותר להוציא ילדים להפגנות.

יולי תמיר: מוציאים ילדים להפגנות במדרכות.

יולי תמיר: מתי מותר ובאיזה אופן מותר להורים לפעול.

יולי תמיר: כי אחרת אתם לא עושים כלום.

גילה פינקלשטיין: להתמודד במצוקות האלה.

גילה פינקלשטיין: אובדן בית, אובדן משפחה, אובדן חברים.

גילה פינקלשטיין: צריך להתמודד עם זה.

גילה פינקלשטיין: אני לא שומעת שמתמודדים עם זה.

מל פולישוק-בלוך: לפני שנכנסת, אנחנו שמענו סקירה.

גילה פינקלשטיין: אז אני קודם כל מתנצלת ואני לא טיילתי ברחוב.

מל פולישוק-בלוך: לא, חלילה, אנחנו לא באים בטענות.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו רק אומרים לך, שמענו כאן סקירה שכולם עברו השתלמות, כל המורים.

מל פולישוק-בלוך: ויש חיזוק של המערך הפסיכולוגי.

גילה פינקלשטיין: איפה עברו את ההשתלמות.

גילה פינקלשטיין: אני הבוקר נפגשתי עם המורים.

מל פולישוק-בלוך: יש תכף כמה תשובות שתכף נשמע.

אליהו אקרמן: אני חושב שמתוך החוויה של תושבי גוש קטיף, אני חושב שאחד הדברים הנוראיים ביותר שקורים מיום זה, כל מסע הדה לגיטימציה שעובר על ציבור המתנחלים וציבור גוש קטיף, בכלל ובפרט.

אליהו אקרמן: לדעתי, הכנסת עם משרד החינוך צריכים לקחת את הדבר הזה מאוד ברצינות.

אליהו אקרמן: אנחנו יכולים בעם להיות חלוקים על דעותינו.

אליהו אקרמן: אבל אפשר גם להתנהג כבני-אדם גם אם אנחנו חלוקים בדעות.

מל פולישוק-בלוך: אתם מסכים אתי רק שזה נכון לשני הצדדים.

אליהו אקרמן: זה נכון לשני הצדדים.

אליהו אקרמן: אבל אני רואה, אני אומר עוד פעם, אני מתאר את החוויה של תושבי גוש קטיף ותושבי צפון השומרון.

אליהו אקרמן: ובדבר הזה אני חושב שהדבר הזה הוא נוראי.

אליהו אקרמן: אנחנו כבר איננו מסוגלים לא לשמוע את הדברים כפי שבאים לידי ביטוי בתקשורת.

אליהו אקרמן: ואני חושב שנעשה כאן עוול על עוול שאיננו מוסיף על הדבר, רק גורע ורק מוסיף על הטראומה ובנקודה הזאת חייבים לטפל ובגדול.

מל פולישוק-בלוך: תשמע, אני רוצה לומר לך, 70 אלף איש שהיו בפקק יחד אתי, ביום רביעי שעבר, יהיה להם קשה לקבל את הטעון הזה שלך.

מל פולישוק-בלוך: זה לא עניין הזה של הזמן שעברנו.

מל פולישוק-בלוך: תבינו, מדברים כל הזמן על חמלה וחמלה וחמלה, עד סף מסוים.

מל פולישוק-בלוך: וברגע שאנשים מסוימים עוברים את הסף, אני לא אומרת שזה רוב רובם של התושבים חלילה, אבל קבוצה שהיא קיצונית והיא מתנהלת בצורה לא חוקית ועושה דברים שהם לא חוקיים.

מל פולישוק-בלוך: כמו למשל לקחת את התינוק בן הכמה חודשים, אני זוכרת עם הבגד הצהוב ולקחת אותו לגבעות שמה, וכמעט לקרוע לו את הזרועות.

מל פולישוק-בלוך: בעיני זה דבר לא חוקי.

מל פולישוק-בלוך: אם אתה מדבר על הדה לגיטימציה.

אליהו אקרמן: אני מצטער, אתם מכערים ציבור שלם והולכים בשיטתיות.

אליהו אקרמן: דוגמאות מציבור וממקרים בודדים והופכים את כל הציבור המתנחלים לכאלה.

מל פולישוק-בלוך: זה בדיוק מה שאני מנסה לומר לך.

אליהו אקרמן: מה שאת מנסה כאן זה מקומם.

מל פולישוק-בלוך: תשמע, אני רוצה לומר לך, אני לפני כמה שבועות, קצת יותר, חצי שנה בערך, נסעתי לגוש קטיף כדי לשמוע ולראות ממקור ראשון על מי אנחנו מדברים ועם מי אנחנו מדברים, כדי באמת ללמוד ממקור ראשון.

מל פולישוק-בלוך: לשיטתך, כי אני חושבת שצריכים לדבר וצריכים להבין אחד את השני.

מל פולישוק-בלוך: זו הגישה שלי.

מל פולישוק-בלוך: אבל אתה לא יכול להתעלם דווקא מאותם המקרים הפרטיים הקטנים שאתה מדבר עליהם, שצובעים אתכם, אתכם הם צובעים.

מל פולישוק-בלוך: ולכן אתם לא מתנערים מהמקרים האלה שגורמים לכם עוול במיוחד.

אליהו אקרמן: סליחה שאני נכנס, דוחפים אנשים לפינה במהלך שנתפס כאינוס.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו רוצים לקבל תשובות.

יולי תמיר: אתם צריכים לקבל את ההחלטה הדמוקרטית.

מל פולישוק-בלוך: אני לא רוצה להיכנס לויכוח הפוליטי.

אליהו אקרמן: ולא, ועם זאת אני מצטער, אי אפשר לקחת מקרים קיצוניים ולהפוך אותם לכלל, זה מגביר שנאה.

אליהו אקרמן: ובשנאה הזאת אנחנו כולנו חייבים להילחם.

גילה פינקלשטיין: הבוקר שמעתי שיגיעו אלף עיתונאים לעקירה, לשעת העקירה.

גילה פינקלשטיין: ואז הם רואים את חנה שיושבת על כסא גלגלים שניצלה מהאסון, מובלת על כסא גלגלים, אחריה בני משפחת בוים בלי רגליים.

מל פולישוק-בלוך: גילה, אני מבקשת שתפסיקי עם זה.

גילה פינקלשטיין: לא, זה הילדים שלנו.

מל פולישוק-בלוך: אני אקרא אותך לסדר.

יולי תמיר: גילה, תיקחי את האנשים ותתפנו ולא יהיה טראומה.

מל פולישוק-בלוך: אם אתן לא מסוגלות לנהל דיון שלשמו התכנסנו פה, אז אני אקרא לכן לסדר ותצאו החוצה, אין בעיה.

יולי תמיר: מלי, זה גם לא העניין להתכנס כל העניין של הפינוי.

מל פולישוק-בלוך: סליחה, אנחנו לא מדברים על זה.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו מדברים עכשיו על היערכות.

גילה פינקלשטיין: את מוכנה להתפנות מרצון מביתך?

מל פולישוק-בלוך: אני אפסיק את הישיבה.

מל פולישוק-בלוך: אני מתפלא עליכן.

מל פולישוק-בלוך: אחת מנהלת תיכון, אחת פרופסור לחינוך ואתם מתנהגות כמו בשוק.

מל פולישוק-בלוך: אני לא מבינה את זה.

יולי תמיר: אבל גם אי אפשר לשתוק.

מל פולישוק-בלוך: לא, אז אנחנו עכשיו בדיון בנושא של היערכות מערכת החינוך בנושא הזה, ולא בדיון פוליטי.

מל פולישוק-בלוך: אני מבקשת להפסיק את הצעקות ולהתנהג כמו שצריך להתנהג.

יוסי שריד: תיקחו דוגמה ממני.

מל פולישוק-בלוך: באמת, ממש חוצפה מה שאת עושה.

פיני קבלו: אנחנו כאן הוזמנו על-מנת באמת לא להיכנס לויכוח הפוליטי, זה לא מתפקידנו.

פיני קבלו: ואם אני מבין נכון, אנחנו באים לדבר על מה שיקרה, זאת אומרת, בהתנתקות.

גילה פינקלשטיין: או שיקרא או שלא יקרה.

פיני קבלו: ואנחנו דנים עכשיו אלו השלכות שיהיו.

גילה פינקלשטיין: אבל שלא שיקרה, לא בטוח שתהיה התנתקות.

מל פולישוק-בלוך: גילה, אני מבקשת ממך, אי אפשר ככה לקיים דיון.

פיני קבלו: אפשר יהיה באמת למנוע את ההתנתקות, לכן אנחנו מדברים איך אנחנו נערכים.

פיני קבלו: ואנחנו באמת רוצים להיערך ואני לא חושב שרק משרד החינוך, כל הנטל הזה צריך ליפול עליו.

פיני קבלו: להערכתי אם הפינוי יתבצע בצורה מסודרת שאותו מטה שיושב עכשיו עם האנשים שמתפנים, ופחות או יותר יקבעו משפחות שעומדות להתפנות והם הגדירו להם את המקום היכן הם הולכים להתפנות.

פיני קבלו: אז בכל יישוב שיגיעו, לדעתי צריך להתחיל כבר בהכנה, לא בעוד שלושה וארבעה חודשים, אלא מיידית.

פיני קבלו: ברגע שיתקבלו השמות, לדעתי צריך להביא אותם, היישוב צריך להביא אותם, להכיר את האנשים, להכיר את הסביבה, להיערך לקראת היום שהם אמורים להגיע.

פיני קבלו: בהנחה שאנחנו הולכים להתנתקות מסודרת, שהשמות שיועברו ויועברו אלינו למחלקות החינוך.

פיני קבלו: ואם זה למתנ"ס או ללשכות הרווחה או לכל מקום אחר על-מנת שאנחנו באמת ניערך שהכל ייעשה בצורה.

מל פולישוק-בלוך: אתם בפועל עושים משהו?

פיני קבלו: אנחנו ניצור קשר עם מטה ההתנתקות ואנחנו נבקש באמת אם יש משפחות שמגיעות לערים הגדולות או לערים הבינוניות או לכל מקום שמגיעים, אנחנו נבקש בכל מקום יקימו איזשהו מטה שיצרו כבר אתם קשר, יזמינו אותם לסיור מוקדם, יראו להם את מערכת החינוך, יראו להם את מערכת התרבות בעיר.

מל פולישוק-בלוך: אבל זה דברים שצריכים לעשות עכשיו.

פיני קבלו: אנחנו צריכים להתגייס לעניין הזה על-מנת שנוכל לעשות את זה בצורה הכי טובה.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לשאול את המנכ"לית, אתם קשורים עם אותה התנתקות.

4400: כן, בוודאי.

מל פולישוק-בלוך: כן, אתם שותפים להיערכות שלהם.

4400: יש לנו נציג קבוע שם.

מל פולישוק-בלוך: ומה אתם עושים בפועל.

מל פולישוק-בלוך: או-קיי, שמענו על השירות הפסיכולוגי, אבל מעבר לזה.

מל פולישוק-בלוך: רונית, מה בדיוק קורה באותן ישיבות של ההיערכות מבחינת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: לא שמעתי משהו עם בשר.

4400: אני לא צריכה את מנהלת ההתנתקות בשביל להיערך מבחינה חינוכית.

4400: ואני רוצה לבשר לחברת-הכנסת פינקלשטיין שדווקא כל מה שהיא אמרה, זה מה שאנחנו עושים.

4400: חלק דווחנו בתחילת הישיבה בוועדה השניה.

4400: אבל דברים שהזכרת ולא ציינו וזה נכון להזכיר כאן.

4400: כל נושא הבגרויות למשל, נושא תאריך ההתנתקות הרי לא ידוע לאף אחד, ובהתחלה אמרו כך ואחר-כך אמרו אחרת.

4400: אני לא יודעת להעריך היום אם זה יהיה במהלך בחינות הבגרות או בסיומן.

4400: בכל מקרה אנחנו פתחנו מרכז בחינות גדול באשקלון שזה יחסית בדרום הכי קרוב.

4400: ואנחנו נערכים גם להסעת הילדים, גם לשכן אותם במידה ויצטרכו לא לרוץ על הקו הזה שיכולות להיות בו גם חסימות, כפי שאנחנו מבינים.

4400: אז אנחנו גם לעניין הזה נערכים.

מל פולישוק-בלוך: באיזה תאריך נגמרות הבחינות?

מל פולישוק-בלוך: בתחילת יולי.

מל פולישוק-בלוך: ממש בתחילת יולי.

אליהו אקרמן: יעברו בגרויות כאילו לא קורה שום דבר.

4400: אדוני הפסיכולוג, יש לי גם מה ללמד אותך אולי בעניין של פסיכולוגיה להשקיט את רוח הילד.

4400: אני חושבת שלהקפיד על שגרה ולנתב אותם להשקעה בלימודים ודווקא להכניס אותם לסד של לחץ של לימודים ולא של לחצים אחרים.

4400: אני חושבת שזה מחובתנו.

4400: ההורים יעשו מה שיעשו והקהילה תעשה מה שהיא עושה והפסיכולוגים.

4400: אבל אני אומרת לך שזה חוק בידינו.

4400: מהיום הראשון שאני בתפקידי וחווינו לצערי הרב הרבה מאוד אסונות ו"אבל" ופטירות ואינתיפאדות, תמיד, תמיד אמרנו "יש בגרות ויש לימודים, בואו ללמוד ובואו להיבחן".

4400: בסמוך למועד עצמו - גם נתנו הודעה איזה הקלה, איזה סוג ואם בכלל נותנים הקלה וזה לגופו של מקרה נתון לאותו יום או יום קודם.

4400: לכן אני לא אצא היום בהצהרות.

4400: דבר אחד ברור, מאחר וההיסטוריה שלנו ידועה, לא רק כאנשי חמלה אלא אנשים מקצועיים שהם קשובים ויש לנו את הכלים המקצועיים.

4400: ויש לנו גם התקדימים, אנחנו נדע מה לתת, איזה מענה בו ברגע גם בנושא הקלות ואני לא אכריז על זה היום.

מל פולישוק-בלוך: בסדר גמור.

דניאל שטרול: אני רוצה להתייחס ברשותך.

דניאל שטרול: אני נציג מנהלת סל"ע, אני מקיים את התחום החברתי.

דניאל שטרול: אז אני חייב לומר כמי שמסתכל על התהליך ברמה הממלכתית, צר לי קצת על מה שקורה כאן.

מל פולישוק-בלוך: אתה חלק ממנהלת ההתנתקות?

דניאל שטרול: אני מתאם את התחום החברתי במנהלת סל"ע.

דניאל שטרול: אני מתאם במסגרת הפעילות שלי את הפעילויות של משרדי החינוך, הרווחה, הבריאות, תמ"ת.

מל פולישוק-בלוך: אתה הבן-אדם?

דניאל שטרול: אני הבן-אדם.

דניאל שטרול: אז קודם כל אני חושב ואני רוצה לומר מהמקום שלי, אני חושב שיש לנו אתגר משותף, לכל מי שיושב בחדר הזה, יש לנו אתגר משותף שתהליך הפינוי היה ויהא תהליך פינוי, יבוצע בצורה המיטבית.

דניאל שטרול: רק בימים אלה פורסם ספר של מנהלת מבית-ספר באופירה בזמנו, ד"ר נירית רייכל, עם תיעוד מרתק על מה קרה לילדים, מה קרה לתהליך הפינוי.

דניאל שטרול: ואני חושב שזה במובן מסוים זה איזשהו הורים ותמים עבורנו.

דניאל שטרול: אני לא רוצה להיכנס פה לתוך הויכוח של סמנטיקה, אבל מפריע לי כמי שאמור ללוות את התהליך ורק התייחסות להיבט אחד פשוט.

דניאל שטרול: הילדים הללו שיש לנו אינטרס משותף כי הם למעשה עתידנו, הילדים הללו מתמודדים היום עם מציאות של אובדן זהות מגוננת של הורים.

דניאל שטרול: ברגע שמתרחש אובדן של בית, אז זה אובדן של בית בהיבטים פיזיים, נפשיים, חברתיים וכדומה.

דניאל שטרול: ולכן אנחנו צריכים להיות נורא זהירים.

דניאל שטרול: זאת אומרת, לבוא ולהגיד שהורים יש להם אחריות חינוכית בהחלט, אבל היום ילדים וצריך לזכור שמדובר בילדים שנולדו לתוך מציאות נתונה, הם נולדו בבתים שעבורם מקום המגורים הנוכחי זה היה ביתם.

דניאל שטרול: עבורם זה היה חלק ממדינת ישראל.

דניאל שטרול: ולכן אנחנו צריכים להיות נורא זהירים ומבחינתי אני הייתי מצפה שכולנו נרתם, יש כאן אתגר משותף.

דניאל שטרול: עכשיו משרד החינוך מזווית ראייה שלנו מבצע פעילות נפלאה.

דניאל שטרול: יוכי שעושה עבודת קודש לטעמי.

דניאל שטרול: אנחנו כבר דנו בסוגיית בחינות הבגרות עם המנכ"לית לפני כחודשיים וחצי, אם אני זוכר נכון זה היה ביום רביעי בערב.

דניאל שטרול: זאת אומרת, הסוגיות על השולחן.

דניאל שטרול: כך שאנחנו מנסים להתמודד בצורה המיטבית.

דניאל שטרול: עכשיו לגבי השלטון המקומי.

דניאל שטרול: קודם כל יש לנו כרגע בעיה שאין שיתוף פעולה.

דניאל שטרול: ואני לא מציג את זה כביקורת, המציאות הנתונה כרגע שהמתיישבים לעתיד שאמורים להיות מפונים, עדיין לא קיבלו הכרעות ולא נערכים כיצד הם רוצים להיערך.

דניאל שטרול: אנחנו לדוגמה היום מכינים תשתית עבור קליטה של תושבים חקלאיים.

דניאל שטרול: אני לא רוצה לפרט כרגע.

דניאל שטרול: אבל אנחנו מכינים תשתית.

דניאל שטרול: עכשיו אם תעבורנה 200 משפחות חקלאיות שהן משפחות דתיות - חייבים לייצר עבורן תשתיות.

דניאל שטרול: עכשיו אם מישהו חושב שנהיה מסוגלים בן לילה לייצר תשתיות - אז אני רוצה לומר את זה כאן חד וחלק, לא נוכל בן לילה לייצר תשתיות ופתרונות מיטביים.

דניאל שטרול: נסה לעשות את המיטב שאפשר יהיה לבצע במסגרת אותה מציאות נתונה.

דניאל שטרול: לכן אנחנו נתמודד עם מציאות מאוד מורכבת ומאוד קשה שקרוב לודאי עד לתאריך הפינוי, תהיינה משפחות שלא תקבלנה החלטות.

דניאל שטרול: לכן משרד החינוך לדוגמה, נערך והוא נתן התחייבות שנסיע במשך שנה שלמה את התלמידים להיכן שיידרש.

דניאל שטרול: זאת אומרת, כבר היום ניתנה התחייבות שכזו וכבר היום הופנו מקורות תקציביים לכך.

דניאל שטרול: אז אני רק רוצה לומר שוב שלכולנו יש אחריות משותפת לבצע את התהליך הזה בצורה המיטבית.

דניאל שטרול: אבל כן יש לי ציפייה למשרד החינוך.

דניאל שטרול: אני ממקומי מאוד מוטרד מכך שאין שום דיאלוג ברמה הלאומית.

דניאל שטרול: לא נכנס כרגע אם צריך לחבק, לא צריך לחבק, לדעתי צריך לחבק ולדעתי צריך להושיט ידיים.

דניאל שטרול: ולדעתי צריך לבכות ביחד, זה אובדן מאוד משמעותי.

דניאל שטרול: אני מסכים שזה לא "אבל", מדובר כאן באובדן מאוד משמעותי.

דניאל שטרול: ואף אחד לא יכול להתחבר, אני הייתי במשפחה שהאיש יקר בנה בית וביתו נפלא, ועכשיו האיש אומר לי: "תגיד לי, מישהו מסוגל לתמחר בכלל את ההשקעה, את האהבה, את תשומת הלב - אף אחד לא יוכל לתמחר את זה".

דניאל שטרול: אבל אנחנו היום מחויבים לדיאלוג, אנחנו מחויבים לשיח ברמה הלאומית ולצערי הוא לא מתקיים היום.

דניאל שטרול: ואני הפניה שלי למערכת החינוך בהקשר הזה, חייבים לייצר את הדיאלוג הזה ברמה הלאומית.

מל פולישוק-בלוך: איך אתה מציע לעשות את זה.

מל פולישוק-בלוך: אולי ליזום דיונים בבתי-ספר, אולי דווקא עם התלמידים האחרים.

דניאל שטרול: אני אתן לך תשובה כרגע מה דעתי ואני בטוח שהמנכ"לית תוכן בקונטקסט הזה להציג אפילו אולי פתרון יותר טוב מה שאני מתאר.

דניאל שטרול: אבל אני מדבר על תכנית לכלל ילדי ישראל.

דניאל שטרול: אני מדבר על מהלך של העלאת המודעות והמעורבות של כלל צוותי החינוך והתלמידים במדינת ישראל.

דניאל שטרול: כי אני חושב שאם בתי לדוגמה תבוא הביתה, בתי הקטנה היום בכיתה ט' ואם היא תנהל דיאלוג כזה ואם המחנכים שלה ובית-הספר שלה ייקח אחריות והם יבואו הביתה ויהיה שיח בכל בית במדינת ישראל.

דניאל שטרול: והילדים מהווים פלטפורמה בלתי רגילה והילדים הללו צריכים לקלוט בעתיד ילדים חדשים.

דניאל שטרול: ואני הייתי שכל ילד חדש שמגיע למסגרת כלשהי בכל מקום בארץ, שבית-הספר יחבק אותו.

דניאל שטרול: אני לא הייתי רוצה שילד כזה ירגיש כנטע זר, מעבר לכל מה שתיארת, מסכים, נצטרך לחסוך אותו קודם לכן.

דניאל שטרול: היה ואפשר יהיה להביא אותו למקום, להכיר את המקום.

דניאל שטרול: אבל אני הייתי רוצה שיהיה ברור לכל מסגרת חינוכית שהם קולטים את הילדים בצורה מיטבית.

דניאל שטרול: ואני לטעמי זאת כרגע סוגייה יחידה שלפחות אני לא רואה אליו מענה, אני לא יודע למה.

4400: יש, זה יוצא לדרך.

מל פולישוק-בלוך: אז בואו נשמע.

יוסי שריד: כל שנה עשרות אלפי ילדים, אם לא יותר, באים לבתי-ספר חדשים.

מל פולישוק-בלוך: זה לא אותו דבר, אין מה להשוות בכלל.

יוסי שריד: סליחה, יש מקרים אפילו של שילוב כידוע במערכת שהם הרבה יותר מסובכים, כי מדובר בילדים בעלי צרכים מיוחדים.

יוסי שריד: אין ויכוח לגבי כל מה שאמרת, אבל לא צריך גם הגזמות עם שורש לטראומה.

מל פולישוק-בלוך: יוסי, בוא נתקדם קדימה.

יוסי שריד: אתה מבין, גם זה שורש לטראומה.

דניאל שטרול: רק משפט אחד, ברשותכם.

דניאל שטרול: בגין זכרונו לברכה שבאו אליו ושאלו אותו: "אדוני, ראש הממשלה, איך לנהל את התהליך?

דניאל שטרול: " הסתכל להם ואמר להם: "ביד נדיבה".

דניאל שטרול: ששאלו אותו: "מה זה ביד נדיבה".

דניאל שטרול: האיש פירט מה זה ביד נדיבה.

יוסי שריד: מאה אחוז.

דניאל שטרול: לכן תשובתי היא, אני הייתי מבקש שהתהליך הזה יהיה ביד נדיבה.

יוסי שריד: אין ויכוח.

מל פולישוק-בלוך: עכשיו מדבר אשר רביב.

מל פולישוק-בלוך: יולי תמיר, אין לך זכות דיבור עכשיו.

יולי תמיר: מלי, הישיבה מתנהלת פה לא כדיקטטורה.

אשר רביב: אני יושב כאן כנציג הסתדרות המורים.

אשר רביב: אני חושב שמקום גם להתייחס להיבט איך אנחנו נערכים עם צוות המורים שהם גם הורים באותם היישובים.

אשר רביב: הם בעצם גם שק החבטות של המערכת, של הילדים, של הפוליטיקה הישראלית, של הציבור הישראלי ובתקשורת מה שאנחנו קוראים כל יום ושומעים.

אשר רביב: ומצד שני, הם גם הורים לילדים שצריכים לתת מענה לילדים שלהם.

אשר רביב: זה לא פשוט שאנחנו מפקידים או מפקירים בידיהם את נושא החינוך על כל המגוון.

אשר רביב: השאלה איך המערכת נערכת, אני מדבר על משרד החינוך, עם הצוות שפ"י והצוותים האחרים, הנהלת המחוז.

אשר רביב: איך נערכים, איך אנחנו דואגים ומבטיחים גם את עתידם ומבטיחים גם את עתידם הכלכלי באשר להתייחסות לאחר הפינוי.

מל פולישוק-בלוך: על המורים אתה מדבר?

אשר רביב: אני מדבר על צוות המורים.

אשר רביב: אני יודע שנעשית עבודה, השאלה האם היא ממוקדת ומתייחסת לשתי הפנים שמייצגים אותם צוות ציבור המורים ביישובים האלה.

אשר רביב: שהם גם הורים וגם מורים.

יוסי שריד: מנהלת המחוז אמרה קודם, יכול להיות שלא היית, שיש התחייבות של המשרד ל-300 מורים שהם סך-הכל המורים, אם אני מבין שם, אפילו פחות, אז מה בדיוק.

אשר רביב: אני מדבר לא רק על עתידם הכלכלי והשיבוץ אחר-כך לאחר הפינוי.

אשר רביב: אני מדבר גם בשוטף.

יוסי שריד: מה אתה רוצה שהם יעשו?

אשר רביב: לדעתי הם צריכים כאן לעשות סדנאות איתם.

יוסי שריד: נו, אז אמרו שעשו סדנאות.

גילה פינקלשטיין: לא, אני דיברתי איתם הבוקר.

מל פולישוק-בלוך: אתם בוודאות יודעים, מנהלת המחוז, את בוודאות יכולה לומר שכל מורה עבר סדנא או איזה שהיא השתלמות לגבי הפינוי.

מל פולישוק-בלוך: כי אנחנו שומעים פה כבר כמה עדויות שאולי עשיתם משהו, אבל לא כולל את כולם.

עמירה חיים: בהחלט כן.

עמירה חיים: כל המורים והיו לא רק בהשתלמות אחת, אלא בהרבה השתלמויות.

עמירה חיים: נכון, דיברנו גם לפני זה שיש מורים שהנושא קשה להם ומבחינתם הסדנא היתה יותר לנושא של התמודדות במצבי לחץ ואי ודאות שקשורים יותר בפצמ"רים מאשר בהתנתקות.

עמירה חיים: אבל כל המורים קיבלו השתלמות.

עמירה חיים: אנחנו מבחינתנו מאוד תומכים במורים.

עמירה חיים: וצריך לומר שהוקם מטה במשרד החינוך, מטה בראשותה של המנכ"לית ומטה בראשותי במחוז שהוא יום יום בעבודה ממש יומיומית.

עמירה חיים: שעזבנו המון דברים אחרים כדי לתמוך באוכלוסייה באופן אמיתי.

עמירה חיים: אוכלוסיית המורים, זאת אחת האוכלוסיות שמקבלת מאתנו את מירב תשומת הלב, המנהלים והמורים.

עמירה חיים: גם בנושא של הבטחת הפרנסה שלהם, אבל גם בנושא של הליווי היומיומי מה שהם עוברים, כי הם באמת עוברים מצבים קשים.

עמירה חיים: הם אלה שצריכים לתת מענה לאותו ילד שהחברים תקפו אותו כי המשפחה כבר הולכת לסגור יציאה.

עמירה חיים: אנחנו הנחינו את המורים להיות קשובים לילדים, לקבל כל עמדה, לא לעשות דה לגיטימציה לילדים.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לומר משהו.

מל פולישוק-בלוך: תראה, אם יש עדיין מקרים שאתם נתקלתם, פרטניים, בשטח.

מל פולישוק-בלוך: אם את שמעת, אתה שומע, אני בטוחה שכל מי שיפנה אלי, יקבל מענה בצורה הכי טובה שאפשר.

עמירה חיים: לגבי דה לגיטימציה לתלמידים ולמורים ולכלל האוכלוסייה.

עמירה חיים: אנחנו הולכים על תכנית רחבת היקף בכל הארץ.

עמירה חיים: במחוז דרום כבר התחלנו.

עמירה חיים: כבר התחלנו בשיחות עם המורים והתלמידים.

עמירה חיים: לגבי הקבלה של אוכלוסייה שעוברת מאוד מאוד קשה.

עמירה חיים: בוודאי, זה חלק מהתכנית.

מל פולישוק-בלוך: אבל מעבר לקבלה, מה שהוא מדבר זה לא רק הצד לקבל פיזית וחברתית את האוכלוסייה.

מל פולישוק-בלוך: כאן נאמר ואני חושבת שבצדק נאמר, שצריכה להיות היערכות של משרד החינוך, ארצית, ולא רק מחוז דרום.

מל פולישוק-בלוך: כי מדינת ישראל עכשיו הייתי אומרת נמצאת בטראומה.

מל פולישוק-בלוך: נמצאת בטראומה משום שיש לנו כאן מחלוקת מאוד מאוד קשה בינינו.

מל פולישוק-בלוך: שמעת את הדו-שיח הלוהט שהיה פה לפני כמה דקות.

מל פולישוק-בלוך: יש כאן ויכוח מאוד קשה על עצם המדיניות.

מל פולישוק-בלוך: יש ויכוח קשה על ההתנהגות של אוכלוסייה כזאת ושל האוכלוסייה השניה.

מל פולישוק-בלוך: זאת אומרת, כל הנושא הזה צריך לקבל איזה שהיא אמירה וליווי במערכת החינוך.

מל פולישוק-בלוך: השאלה אם עושים את זה.

עמירה חיים: אז קודם כל היא האחריות של משרד החינוך ואנחנו נעשה את זה וכבר עושים.

מל פולישוק-בלוך: מה זה נעשה, צריך עכשיו, זה לא אחרי שזה יקרה.

עמירה חיים: יש שני היבטים.

עמירה חיים: יש מה שעושים עכשיו ויש מה שצריך לעשות אחרי.

עמירה חיים: וד"ר בלהה נוי נגעה בזה בקצה המזלג אמנם, וכאן אולי צריך טיפה להרחיב.

עמירה חיים: אנחנו הולכים להרכיב מערך שלם של ליווי האנשים גם אחר-כך.

עמירה חיים: אנחנו מבקשים שהתחנה לייעוץ פסיכולוגי תמשיך לתפקד שנה אחרי.

גילה פינקלשטיין: מי יממן את הטיפולים בתרפיה.

גילה פינקלשטיין: זאת השאלה, אין להם כסף לאנשים.

גילה פינקלשטיין: אם טיפול עולה 200 ש"ח - שיסבסדו את זה והם ישלמו 50 ש"ח.

גילה פינקלשטיין: אין להם, הם זקוקים לזה, אין מי שיממן את הטיפולים והתרפיה בילדים האלה.

גילה פינקלשטיין: מצד שני, הם יצטרכו מקום חדש, אולי כן, אולי לא.

מל פולישוק-בלוך: גילה, השאלה ברורה.

עמירה חיים: עשינו מיפוי מדויק לגבי מצבם של הילדים, בעיקר אותם ילדים שזקוקים לסיוע מיוחד.

עמירה חיים: ילדים עם צרכים מיוחדים.

עמירה חיים: אנחנו מבקשים את כל המכון להתפתחות הילד שנמצא שמה להמשיך להחזיק אותו עוד שנה במקום אחר, עם ליווי של התלמידים, עם המשך הטיפול כדי ליצור רצף.

עמירה חיים: אנחנו עכשיו הכנו תכניות מגירה כדי ליצור רצף.

עמירה חיים: בוודאי עם דאגה לכל ילד.

גילה פינקלשטיין: מתי יוציאו את התכניות מהמגירה.

עמירה חיים: יש שני דברים במקביל.

עמירה חיים: יש סיוע שניתן עכשיו עם תגבור של תוספת ייעוץ ושעות פסיכולוג ותקנים נוספים של משרד החינוך לעכשיו.

גילה פינקלשטיין: התושבים לא יודעים מזה.

עמירה חיים: עכשיו אני רוצה לומר לגבי אותה תושבת שדיברה ברדיו.

עמירה חיים: אנחנו לא נותנים במשרד החינוך עזרה נפשית לאנשים מבוגרים.

גילה פינקלשטיין: אני מתייחסת רק לילדים עכשיו.

עמירה חיים: או-קיי, אנחנו נותנים עזרה למורים ולילדים.

עמירה חיים: לא יקום ולא יהיה שיהיה ילד שיפנה אלינו ולא היתה פניה אחת למנהלת המחוז שהועברה למישהו אחר.

עמירה חיים: כי אני לקחתי את הדברים באחריות אישית שלי ואין דבר כזה שמישהו פנה אלי והעברתי למישהו אחר.

עמירה חיים: אין דבר כזה שילד יפנה ולא יקבל.

גילה פינקלשטיין: אני דיברתי עם מנהל מחלקת החינוך.

אליהו אקרמן: אני מצטער לומר שמתוך מה שאני יודע בהכרות אישית קרובה, אין הדבר כך.

אליהו אקרמן: ישנם הרבה ילדים עם מצוקות ואני חושבת שאסור גם לחכות שהם יפנו למנכ"לית משרד החינוך או למנהלת המחוז, זה אבסורד.

אליהו אקרמן: צריך ללכת אליהם הביתה כי אנחנו יודעים שבבתים יש.

עמירה חיים: הדברים הם לכאן ולכאן כי יש גם מקרים של ילדים שאנחנו התחלנו עזרה וטיפול בגלל המצב טראומתי שהופסק על-ידי הורים.

עמירה חיים: זאת אומרת, זה לא עומד לכאן ולכאן.

עמירה חיים: יפנה ילד נעזור לו.

מל פולישוק-בלוך: התמונה לא מלאה, את אומרת.

דניאל שטרול: רציתי להוסיף רק משפט אחד, שהתיאום החברתי מטעם מנהלת סל"ע יימשך עד כשלוש שנים מהשתכנותם והשתלבותם במקומות החדשים.

דניאל שטרול: זאת אומרת, יש התחייבות ללוות במשך שלוש שנים.

דניאל שטרול: ושוב אני אומר, כל מי שיפנה יש היום בעיה, אני לא רוצה להרחיב של ספירלת השתיקה, אנחנו מתמודדים עם מציאות של ספירלת שתיקה מורכבת.

דניאל שטרול: כל מי שיפנה דרך הערוצים הקיימים של משרד החינוך, משרד הרווחה או כל ערוץ כלשהו, יקבל מענה.

גילה פינקלשטיין: צריך להעשיר את סל התרבות שלהם.

דניאל שטרול: נשאלה שאלה אז ברשותך, אני רוצה לתת לך דוגמית קטנה.

דניאל שטרול: ביום חמישי ערב פורים.

יוסי שריד: דוגמה, לא דוגמית.

יוסי שריד: כי רוצים לדבר באופן יותר יפה, אז טועים.

דניאל שטרול: דוגמה, התקיים ערב שמסגרתו אנשי יישוב פאת שדה שעוברים למפקיעין, מארחים את אנשי מפקיעין ועורכים מסיבת פורים משותפת.

דניאל שטרול: מנהלת סל"ע מממנת את הפעילות הזאת כי היא פעילות חברתית חשובה.

דניאל שטרול: היא מתחילה את תהליך החיבור בין קהילות.

דניאל שטרול: אז התשובה לשאלתך, כן.

מזל מנחם: אני רציתי להוסיף לגבי בריאות נפשו של הילד.

מזל מנחם: לא רק מתפקידו של משרד החינוך, יש כאן עוד גופים שצריכים לתת את הדעת ונראה לי שאין מספיק מודעות לנזקים שההתנתקות יכולה להביא לבריאות נפשם של הילדים והוריהם.

מזל מנחם: וצריך לזכור שלא רק הילדים בטראומה, גם ההורים בטראומה.

מזל מנחם: וכל המצב הזה הוא מאוד מסובך, במיוחד שמערכת התמיכה הקהילתית מתמוטטת גם במצב הזה.

מזל מנחם: ויש צורך לתת את הדעת בהיבטים הרבה יותר נרחבים לנושא הזה ולא רק במשרד החינוך שנותן היבט מסוים.

מל פולישוק-בלוך: איזה עוד גורמים צריכים, אבל סל"ע אני מבינה, המנהלת מתייחסת לכל.

מל פולישוק-בלוך: הם המטה.

מזל מנחם: נכון.

מזל מנחם: אבל הטיפול הנפשי שהוא בידיים של משרד הבריאות, משרדי הרווחה.

מל פולישוק-בלוך: אני מניחה שאתם קשורים עם כולם.

מל פולישוק-בלוך: אני רוצה לסכם.

גילה פינקלשטיין: משפט אחד.

גילה פינקלשטיין: שאי אפשר שאנחנו נתעלם מהגאווה הפסיבית או האקטיבית של המשפחות האלה שהן חלק מאתנו.

גילה פינקלשטיין: וממשלות ישראל הביאו אותן ליישב את אותה שממה שהם הפכו לגן פורח.

גילה פינקלשטיין: לא ייתכן שהוא יתעלם מהדאגה הזאת.

יוסי שריד: אני פשוט מוכרח לומר משפט אחד.

יוסי שריד: חלק מהתיאוריות ה"כאילו" פסיכולוגיות שנשמעו כאן, אני בעל כורחי הייתי צריך להגיע למסקנה שעשו חסד למשל עם ילדים במצדה.

מל פולישוק-בלוך: טוב, היה יותר טוב אם המשפט הזה לא היה נאמר.

אליהו אקרמן: אמירה נוראית.

אליהו אקרמן: לא רוצים להשוות עם השואה.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שזה משפט מיותר לחלוטין.

מל פולישוק-בלוך: עזוב, זה לא מבטא שום דבר.

מל פולישוק-בלוך: אפילו שיש פה תקשורת, לא כל דבר צריך להגיד.

יוסי שריד: גבירתי היושבת-ראש, בכל הכבוד לך, אל תעירי לי על מה שאני אומר.

מל פולישוק-בלוך: אתה מעיר, אני מעירה לך, זה דבר לגיטימי.

מל פולישוק-בלוך: תשמעו, זו דעתו האישית, הפרטית של חבר-הכנסת שריד, אני לא שותפה לה.

מל פולישוק-בלוך: מה שאני רוצה לומר זה כך.

מל פולישוק-בלוך: בדיון מסוג זה, זה הרי לא סיכום שאנחנו אומרים תעשו אל"ף, בי"ת, גימ"ל.

מל פולישוק-בלוך: אבל שמענו כאן גם ממטה ההתנתקות וגם ממשרד החינוך.

מל פולישוק-בלוך: יש בהחלט התייחסות מאוד מאוד רצינית לנושא.

מל פולישוק-בלוך: ויחד עם זה, למרות התכניות ולמרות ניסיון ליישם אותן בצורה כוללת והכי מקצועית, אנחנו שומעים שלא כל אחד מגיע מטעמים שונים.

מל פולישוק-בלוך: אם מזה שהמערכת לא מגיעה לאנשים או האנשים לא מגיעים למערכת.

מל פולישוק-בלוך: כך וכך זה לא טוב וצריכים לעשות יותר מאמצים, אני קוראת למשרד החינוך ולסל"ע, אני מבקשת מכם לנסות לעשות מאמצים באמצעות השליחים, הנה יש לכם כאן דוגמאות, לאותם אלה שבאמת צריכים סיוע ומטעמים חברתיים ואחרים נמנעים מלהגיע.

מל פולישוק-בלוך: מעבר לכך, אני כן מקבלת את הדעה, האתגר הוא משותף.

מל פולישוק-בלוך: האתגר הוא משותף שהליך הפינוי ינוהל ויעבור במזעור הנזקים מכל הסוגים.

מל פולישוק-בלוך: ולכן אני בהחלט מצטרפת לקריאה של להכין מהלך חינוכי, גבירתי המנכ"לית, של כלל תלמידי ישראל לדיאלוג אמיתי בנושא הזה.

מל פולישוק-בלוך: אין ספק שיש כאן טראומה.

מל פולישוק-בלוך: אני קוראת לזה טראומה של ישראל.

מל פולישוק-בלוך: זה מהלך מאוד מאוד לא פשוט שכל מדינת ישראל עוברת ויש לה השלכות אדירות.

מל פולישוק-בלוך: הן בהיבט של מה זה דמוקרטיה ומה לגיטימי ואיך מקבלים החלטות במדינת ישראל.

מל פולישוק-בלוך: וכל הנושאים האלה.

מל פולישוק-בלוך: ההשלכות, אני לא מדברת על האירוע עצמו, אני מדברת על ההשלכות של האירוע הן מאוד משמעותיות, כי אתה עוד לא יודע מה יהיה כאן מבחינה דמוקרטית ומבחינת, אתה רואה בעצמך כאן בכנסת.

מל פולישוק-בלוך: אני חושבת שאם אנחנו רוצים לחנך לאזרחות טובה, זה בדיוק הזמן.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו עוברים כאן

מל פולישוק-בלוך: מהלך אזרחי חשוב ממדרגה ראשונה ואתם נקראים להכין מהלך חינוכי בנושא הזה של כלל תלמידי ישראל, לא רק אזור הדרום ולא רק אלה שעוברים את בגופם.

4400: אנחנו הוצאנו עכשיו בימים אלה.

מל פולישוק-בלוך: אם כך, תבורכו.

מל פולישוק-בלוך: אנחנו נשמח לקבל את הדברים האלה ואנחנו חושבים שהזמן קצר והמלאכה מרובה ולכן צריכים לעשות את זה כבר עכשיו ולא לחכות לחופש הגדול שלא יהיו תלמידים בבית-ספר, שלא יהיה עם מי לדבר.

מל פולישוק-בלוך: לא צריכים לחכות ליוני, אנחנו כבר אוטוטו בסוף השנה הזו, והילדים צריכים לעבור את זה לפני תחילת הקיץ.

מל פולישוק-בלוך: אני מדברת על כלל מדינת ישראל ולא רק על תלמידים שעוברים את זה, חווים את זה על עצמם.

מל פולישוק-בלוך: אני מודה לכל מי שהשתתף, אנחנו נמשיך לעקוב.

מל פולישוק-בלוך: תודה רבה, הישיבה נעולה.