הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 15, פרוטוקול מספר 162, 2002-06-11 09:30

תמר גוז'נסקי: אני מתכבדת לפתוח את הישיבה.

תמר גוז'נסקי: אני שמחה שנמצא איתנו ד"ר ברלוביץ', דובר ועדת הבדיקה בעניין הטיפול בילד בן השנתיים, שנגרם לו נזק בלתי הפיך כתוצאה מהתעללות שיטתית של הוריו.

תמר גוז'נסקי: המתעלל נשפט ונידון ל- 11 שנות מאסר, ולכן אנחנו לא דנים בצד הפלילי של העניין.

תמר גוז'נסקי: משרד הבריאות מצא לנכון להקים ועדת בדיקה שחקרה את הטיפול שהילד קיבל בחדרי המיון בבתי החולים, וניסתה לענות על השאלה כיצד ילד שהגיע פעמים רבות לחדר המיון זוהה כילד מוכה רק במקרה האחרון, שבו הפגיעה כבר היתה בלתי הפיכה וטרפה את כל סיכוייו לחיים נורמלים וטובים.

תמר גוז'נסקי: לכן חשבנו שכדאי להבין את המסקנות ולראות מה ניתן לעשות.

תמר גוז'נסקי: הנושא עלה גם בעבר בהקשרים אחרים; דיברנו על כך שלכאורה הצוותים שהם הכי מיומנים לגלות ילד שסובל מהתעללות לא תמיד מצליחים לעשות את זה, דיברנו על אפשרות שתהיה מערכת ממוחשבת שבה ניתן יהיה בלחיצת כפתור לגלות אם הילד היה בימים האחרונים בחדרי מיון אחרים, דנו בעניין הכשרה מקצועית ואחראי שיהיה במיון לעניין הזה, העלנו גם את השאלה למה לא מפשיטים ילד עם שבר ביד, למשל, והעלנו עוד כל מיני שאלות שנראות פשוטות, אך למעשה אינן כאלה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים להבין איך משרד הבריאות, לאור הלקחים, מתכוון להציע שינויים ושיפורים במערכת.

תמר גוז'נסקי: המטרה שלנו היא לגלות מוקדם ככל האפשר את ההתעללות בילד כדי להציל את חייו או כדי למנוע נזק בלתי הפיך.

יצחק לוי: הסיפור הזה הוא מאוד טראגי; מדובר בילד שאמא שלו היא אחות במערכת בית חולים, והייתה מביאה אותו לארבע מערכות שונות.

יצחק לוי: אל כל מערכת היא הגיעה עם הסבר אחר לחבלות, וכל פעם צוות אחר נפל בפח.

יצחק לוי: ייתכן שלמקרה הספציפי הזה יש הסברים אחרים, כי הרי אף אחד לא העלה בדעתו שמישהי מתוך המערכת תעשה מעשה נורא כל כך, אך השיטתיות שבה כל המערכות התעלמו מהכתובת על הקיר היא למעשה הדבר הנורא ביותר.

יצחק לוי: המשמעות מבחינתנו היא שיש כאן בעיה של חוסר מודעות, שחלקה נובעת אולי מחוסר ידע ובחלקה נובעת מהנטייה הטבעית של אנשים להתעלם כאילו בכוונה ממה שאתה רואה, כאקט של התגוננות וכדי להימנע מכל הפרוצדורה שמלווה את העניין.

יצחק לוי: התחושה שלנו היתה שלנסות ולתפוס עובד כזה או עובד אחר יהיה מבחינת לתפוס את הש"ג.

יצחק לוי: זו בעיה הרבה יותר יסודית, זה כשל של מערכת הבריאות, ואת זה צריך לתקן מהיסוד.

יצחק לוי: לדעתי זה צריך להתחיל קודם כל מהרופאים עצמם, ומשם להמשיך לאחיות, עובדים סוציאלים ואנשים נוספים.

יצחק לוי: ברמה הפרקטית יש כבר מספר החלטות שאנו מתכוונים לבצע; אנחנו קיבלנו החלטה, למשל, יחד עם ועדת הדיקנים של בתי הספר לרפואה, שכל סטאז'ר בישראל, עוד לפני תקופת הסטאז', יעבור תקופת השתלמות שבין היתר תכלול הכשרה מיוחדת למידע, איתור וזיהוי בעניין הזה.

יצחק לוי: הקורס הראשון נקבע לינואר 2003.

יצחק לוי: בשלב הראשון התכנית תכלול את כל בוגרי הארץ שנכנסים למערכת, ומשנת 2004 גם בוגרי חו"ל שייכנסו למערכת יעברו את הקורס הזה.

יצחק לוי: גם בבתי ספר לסיעוד יהיה תהליך דומה.

יצחק לוי: בבחינות הממשלתיות לאחיות, לפני כניסתן למערכת, יינתן דגש מיוחד על העניין.

יצחק לוי: במסגרת אותה תכנית אנחנו אמורים להיפגש עם אנשי המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית, שהם המופקדים על הכשרת המתמחים בישראל.

יצחק לוי: בחלק גדול מהמקצועות שרלוונטיים בתחום הזה אנחנו נדרוש שאלות חובה בנושא.

יצחק לוי: כלומר, אנחנו רואים את הנושא הזה בעדיפות חשובה, אנחנו נלך לבסיס, לאנשים שנכנסים למערכת, ולאחר מכן לאנשים שכבר נמצאים בתוכה.

יצחק לוי: לצורך זה מינינו צוות משימה בראשותו של ד"ר מנו כץ.

יצחק לוי: ההצעות הנוספות שעלו, וקיבלנו אותן כהמלצות, כמו הנושא של דיווח למקום מסוים על הגעה במקום, אחר אינן ישימות, לצערנו.

יצחק לוי: החוקים הקיימים כיום אינם מאפשרים העברת מידע ללא הסכמה ממקום אחד למקום שני.

יצחק לוי: צריך ליצור לזה שינוי חקיקה ודיון ציבורי, עם כל המשמעויות של זה, ואסור שאנשים יירתעו מלהגיע למיון משום שהאינפורמציה מגיעה לכל חדרי המיון במדינת ישראל.

תמר גוז'נסקי: כאן, למשל, יש מקרה שילד מגיע תוך יומיים לאותו חדר מיון ולאותו רופא.

יצחק לוי: הבעייתיות לא תיפתר באמצעים טכניים.

תמר גוז'נסקי: למה לא מפשיטים ילד?

יצחק לוי: זאת שיגרת עבודה רפואית לא תקינה.

יצחק לוי: הגישה המקצועית הצרה היא לא נכונה, וזה חלק מאותה הכשרה רפואית שאנחנו מדברים עליה; יש לראות תמיד את התמונה הכללית, ולא להתרכז בתלונה הספציפית, שיכולה להיות מעוותת.

תמר גוז'נסקי: למה שלא נקבע בחדר המיון מישהו שהתפקיד שלו יהיה לפקח בדיוק על העניין הזה, כדי למנוע הכשרה מאסיבית?

יצחק לוי: זה היה יכול להיות פתרון טוב, אבל האחריות היא של כולנו.

יצחק לוי: אם נמקד את העניין הזה על בעל מקצוע, אנחנו עלולים לשחרר את האחרים מחובה, ואני לא רוצה שזה יקרה.

יצחק לוי: אני רוצה שזאת תהיה אחריות של כל אחד ואחד מהעובדים.

יצחק לוי: הילדים מגיעים עם תלונה כלשהי, והחכמה היא לברור בין התלונות השגרתיות את התלונה הספציפית שעליה אנחנו מדברים.

יצחק לוי: מהבחינה הזאת זה לא שונה מכל מחלה ואבחנה רפואית אחרת, ותפקידו של בעל המקצוע הוא לעשות את האבחנה.

תמר גוז'נסקי: אתה חושב שמקרה כזה יכול לקרות שוב?

יצחק לוי: כן.

יצחק לוי: לצערי אין לכך פתרונות פשוטים.

יצחק לוי: אני מלווה את הנושא הזה כ- 17 שנה, ואני יכול לומר שלא מדובר בפתרונות מיידיים אלא בחריש עמוק.

יצחק לוי: צריך להשקיע בנושא הזה משאבים, ולצערי אין כיום משאבים מסומנים לנושא הזה, לפחות לא במערכת הבריאות.

יצחק לוי: כלומר, גם פה הדברים האלה נעשים על חשבון דברים אחרים.

יצחק לוי: אני חושב שאם היה לנו מקור כספי מסומן לנושא הזה, יכולנו ללכת הלאה, ולהרחיב את הידע והמודעות מעבר לקיים היום.

יצחק לוי: אין היום, למשל, מאגר נתונים ארצי על מקרים שהם ידועים.

דוד צנגן: לגבי השתלמות סטאז'רים, יש לי הרגשה מאוד לא נוחה במענה לעניין ספציפי על ידי רשת רחבה של סטאז'רים.

דוד צנגן: לא צריך להטיל אחריות על כל המערכת, כשרק סקציה מוגדרת נתקלת בנושא.

דוד צנגן: המקרה של הילד שחוזר פעם שנייה למיון הוא כשל קשה ביותר של כל המחלקה.

דוד צנגן: אצלנו, למשל, אם ילד חוזר פעם שנייה למיון תוך זמן קצר, הרופא צריך להתייעץ עם המומחה, והמומחה צריך לתת הסברים לשחרור הילד בישיבת הצוות של המחלקה.

דוד צנגן: לכן אני חושב שהעניין הזה צריך להיות במסגרת המועצה המדעית, והיא עובדת על זה; היום במסגרת הדרישות ברפואת ילדים יש אלמנט של הילד המוכה, וכמעט מדי שנה בבחינה הסופית חוזרת שאלה שנוגעת לעניין.

דוד צנגן: כשמגיע ילד לחדר המיון, אין תמיד צוות מוגדר תמיד שהוא זמין לטפל בבעיות.

דוד צנגן: כאן יש צורך באלמנט של מומחיות או אלמנט של נסיון קליני.

דוד צנגן: לא לכל אחד יש עין קלינית טובה, וצריכה להיות הכוונה למרכזים הרפואיים בכל אזור מטעם משרד הבריאות.

דוד צנגן: הצוות שיטפל בעניין צריך לכלול רופא שמתעסק בנושא הזה ומסור לו, וצריך שיהיה בצוות עובדת סוציאלית.

דוד צנגן: הצוות הזה צריך להיות זמין תמיד, וניתן לתת על הנושא הזה תגמול כללי.

דוד צנגן: אצלנו בבית החולים זה קיים, אבל אין תגמול ולכן גם אין זמינות תמידית.

דוד צנגן: עניין נוסף הוא נושא הצילום.

דוד צנגן: כדי לוודא שקרה דבר מסוים צריך לצלם ברגע ההגעה, ולא קיים תקצוב לעניין הזה.

דוד צנגן: לגבי נושא ההפשטה, כשיש חבלה ההנחיה לרופא היא להפשיט את הילד, אבל צריך לזכור שהרופאים שאינם כלליים הם במעמד של יועצים, בהגעה ראשונית, ורופא הילדים הוא שצריך להפשיט את הילד ולבצע בו בדיקה מלאה.

אילנה בן שחר: נעשו פעילויות שונות גם מבחינת העלאת המודעות וגם מבחינת מיונמנויות האיתור והזיהוי לצוותים השונים.

אילנה בן שחר: אל מערכת הדיווח של משרד הבריאות היום מדווחים כל המאותרים כנפגעי אלימות מבתי החולים.

אילנה בן שחר: יש לנו מאגר מידע, כולל ילדים, ומשנת 96' עד היום יש עלייה גדולה מאוד בדיווח; אם פעם דיווחו על 700 ילדים בשנה היום מדווחים על 2,000 ילדים שהחשד לגביהם לא הופרך.

אילנה בן שחר: אגב, שליש מהילדים האלה, בניגוד למה שמקובל בעולם, מדווחים בגין הזנחה, והזנחה היא הרבה יותר קשה לאיתור מאשר פגיעה פיזית.

אילנה בן שחר: נעשות פעילויות שונות על סמך הפקת לקחים; קיימת היום ועדת שרים לענייני אלימות בחברה, שבראשה עומד דני נווה, והוא ביקש מאיתנו להגיש הצעות על אלימות בחברה בכלל.

אילנה בן שחר: משרד הבריאות ביקש להעתיק את התכנית של טיפול בנשים נפגעות בחברה לנושא הילדים, בתוך זה את ההכשרה של הצוותים הרפואיים מבחינת הקצאת משאבים, ובנוסף גם מאגר מידע.

אילנה בן שחר: בישיבה האחרונה שהיתה לנו אצלו היה קונצנזוס מצד כל המשרדים בנושא מאגר מידע.

אילנה בן שחר: זה נכון שכל אנשי הצוות אחראים, אבל בכל מקרה שעולה חשד, נקראת עובדת סוציאלית לחדר מיון.

אילנה בן שחר: כלומר, אנחנו לא שוקטים, וגם צוותי הקהילה וצוותי בתי החולים פיתחו ערכה לזיהוי ואיתור, ונותנים הרצאות.

אילנה בן שחר: לא היה קורה מצב שהיום מדווחים על 2,000 ילדים לעומת דיווח קטן בהרבה בשנים קודמות אילו היכולת לאיתור וזיהוי לא היתה מפותחת.

אילנה בן שחר: זה, אגב, אחוז מזערי מהילדים שנמצאים בטיפול של פקידי הסעד.

וונדי חן: אנחנו עובדים בצורה מאוד הדוקה עם הנוהל שהוצע ב- 85' כי הוא מאוד חכם.

וונדי חן: אין כאן בעיה של הבנת התופעה, אלא בעיה של אכיפת הנוהל.

וונדי חן: הנוהל קובע שיש להקים צוות רב-מקצועי, ורב-מקצועיות היא יסוד ההצלחה פה.

וונדי חן: העובדה שהרופא יכול להתייעץ עם אנשי מקצוע שונים בכל זמן מורידה ממנו את האחריות.

תמר גוז'נסקי: למה במקרה שלנו לא התייעצו?

יצחק לוי: כי הם לא חשדו.

וונדי חן: אני לא בטוחה שהם לא חשדו.

וונדי חן: הרופא עומד בפני הרבה מאוד התלבטויות, הוא חושש לדווח על מקרה שגוי, וכך הוא למעשה נכנס לתחום שהוא אינו בקיא בו.

וונדי חן: לכן צריך שיהיה ניצול של הצוות הרב-מקצועי, וצריכה להיות לרופא גישה לאנשי מקצוע שבקיאים בתחומים האלה.

וונדי חן: אצלנו אין מצב שבו רופא נמצא לבד.

וונדי חן: יש לנו כוננויות של עובדים סוציאליים, אנחנו מגיעים לכל פנייה, לא משנה מה השעה, וכך יש התלבטות משותפת.

תמר גוז'נסקי: למה לא משתלם לרופא להתייעץ?

תמר גוז'נסקי: למה שהוא לא יחשוד במאה מקרים, שמתוכם רק אחד יתברר כנכון?

אריה אוגרטן: אני לא מסכים לכך שלא צריך להכשיר את כל הפלחים אלא רק פלח מסוים, וחובה להעביר הכשרה כזאת לפני הכניסה לעבודה.

אריה אוגרטן: הבעיה מתחלקת לשני מישורים; המישור הנקודתי של כל ביקור, כשהרופא צריך להיות מאוד ערני ולאתר את המקרים בצורה נכונה.

אריה אוגרטן: העניין השני הוא הרצף; כשמגיע אלינו ילד לחדר המיון מייד יוצא פלט מהמחשב עם הנתונים שמצביעים על מספר הפעמים בהן הוא היה אצלנו, אבל לא ניתן לדעת אם הוא היה בחדר מיון אחר.

אריה אוגרטן: מה ההבדל מבחינה חוקית בין שנה סוגי המידע האלה?

יצחק לוי: מה שעושה את השינוי הוא העובדה שהצוות הוא צוות שונה כשמדובר בחדר מיון אחר.

תמר גוז'נסקי: זאת הפרשנות המסורתית.

אריה אוגרטן: רק הכשרה ומודעות יכולות להוות פתרונות לעניינים הנקודתיים, ולעניין הרצף צריך למצוא את הפתרון המשפטי.

אריה אוגרטן: בכל אופן, מובן שברגע שיש איתור אנחנו מקבלים את מלוא הסיוע מהעובדים הסוציאליים.

מרים פבר: ניסינו ליצור מאגר ארצי ונכשלנו ממספר סיבות.

מרים פבר: ראשית, המאגר לא היה ממוחשב אלא ידני; רק אנחנו יכולנו לבצע את ההקלדה.

מרים פבר: מעבר לזה, פקידי סעד הופכים לאחראים ברגע שנודע להם עניין מסוים, וזאת מעמסה שהם לא יכולים לעמוד בה.

מרים פבר: יש לפקידי הסעד התלבטויות ארוכות מאוד בקשר לשאלה אם לדווח או לא על מקרים שונים, ופעמים רבות הם לא דיווחו.

מרים פבר: יש אחוז גבוה של דיווחי סרק.

מרים פבר: היינו רוצים שיהיה מאגר צד, שיהיה אפשר לבדוק בו פרטים שונים, מבלי שהעניין יעבור למשטרה, וצריך לבנות מאגר כזה.

מרים פבר: הצענו חדר מצב בכל לשכה, דרוש לנו כוח אדם רב להקלדה, והרבה בעיות, כולל העניין כספי, התעוררו בגלל הצרכים האלה.

מרים פבר: בעניין פספוסי האבחון, כלומר כשהמצבים אינם ברורים, יש מספר מצבים.

מרים פבר: קיים המינכה

מרים פבר: אוזן; לעיתים הסינדרום הוא יחסית נדיר, ואז יש בעיה של אבחון ומתקפה תקשורתית נוראה על פקידי סעד ורופאים כשהאיתורים שגויים.

מרים פבר: מעבר לזה, לא נעים להעביר כל אדם שנכנס לחדר המיון את הפרוצדורה הארוכה.

מרים פבר: לפעמים התמיכה הרגשית לצוות שעושה את זה היא אינה פחותה מהתמיכה של ידע באבחון.

מרים פבר: כל שבוע יש מקרה של פספוס בגלל מינכה

מרים פבר: אוזן או עניין אחר, כמו ערבייה שילדה בת אחרי שהבטיחה לבעלה בן.

מרים פבר: גם בעניין של מה עושים הלאה הצוות המקצועי מאוד לחוץ, ולכן יש לנו הסברה תקשורתית וצוותים.

מרים פבר: בכל מקרה, אנחנו צריכים כסף בשביל מאגר הנתונים, שהוא חשוב.

מאיה הולצמן: הבעיה היתה במודעות של הרופאים, ואינה קשורה לצוות שנמצא או לא נמצא איתו.

מאיה הולצמן: הבעיה היא הרבה יותר מוקדמת וקשה.

מאיה הולצמן: בעניין ההכשרה; זאת עבודה מאוד קשה לעשות שינוי עמדות אצל לרופאים.

מאיה הולצמן: אולי אצל סטאז'רים זה קל יותר, אבל עם רופאים מדובר בעבודה ארוכה ומסובכת, אבל צריך למצוא דרך.

מאיה הולצמן: בתכניות העבודה של 2003 אנחנו, מחלקית הרווחה עם מחלקת ניהול סיכונים, עושים תיק למידה מהמקרה הספציפי הזה.

מאיה הולצמן: כמעט חייבנו את תכניות העבודה של כל המחוזות להעביר השתלמויות לרופאים לגבי העלאת מודעות.

מאיה הולצמן: יש פרוייקט לאומי נפלא בנושא העלאת מודעות לזיהוי ואיתור אלימות במשפחה כלפי נשים, וצריך להקצות משאבים למטרה שאנחנו מדברים עליה.

תמר גוז'נסקי: האם הרופא יכול להעיר בדו"ח מסוים על חשד לאלימות?

מאיה הולצמן: כן, ניתן להעביר מידע בין מערכות שונות.

חנה שליט: אני מצטרפת לדעת הרוב כאן, שדוגלת במודעות וחינוך.

חנה שליט: יש צורך בצוות מומחה, אבל צריך גם לדאוג לכך שכמה שלבים לפני כן לא תהיה עצימת עיניים.

חנה שליט: חינוך הרופאים וצוותים אחרים הוא ממושך.

חנה שליט: היה לנו מקרה בקהילה שרופא חשד, לא היה צורך להפנות למיון, והוא התקשר לפקידת סעד.

חנה שליט: כשהמשפחה הגיעה היא איימה על חייו.

חנה שליט: כששאלו אותי מה לעשות אמרתי שאנחנו לא יכולים לבטל את חובת הדיווח, ויש כאן בעיה גדולה מאוד.

חנה שליט: יש לנו ערכות לזיהוי בבתי החולים, ואני מקווה שיהיו יותר מרק ערכה אחת בכל בית חולים.

חנה שליט: כרגע הגל שוכך, ואני יכולה להתחייב שבשרותי בריאות כללית אנחנו נחדש את הגל הזה.

פרידה וייצמן: לא פעם, כשאני נותנת את ההצעות האלה לרופאים, הם עונים לי שיש להם הרבה סיבות לא לדווח ולא לעשות רעש.

פרידה וייצמן: רופאים עצמאיים פוחדים לאבד את הקליינטורה שלהם, ורופאים גם פוחדים מאלימות של ההורים.

חנה שליט: אני מקווה שבקרוב תצא ערכה כזאת לקהילה, ואני מקווה שהיא תהיה מנוף לקידום העניין, גם בקהילה וגם בבתי החולים.

חנה שליט: בקשר לרופאים, היינו מצפים שהערכים המקצועיים יהיו גבוהים יותר.

חני אורון: מעבר לעניין של הפחדים יש גם עניין של עמדות.

חני אורון: בשנות ה- 80' היתה תופעה של נטישת תינוקות, והעבודה שנעשתה שם היתה מכוונת לשינוי העמודות של הצוותים כדי שלא ייעצו לאמא בשקט להשאיר את התינוק כי הוא לא בסדר.

חני אורון: לגבי העניין שלנו, מדובר בעבודה שתימשך שנים, וצריך לקחת את זה בחשבון.

נירה ברעם: לילדים המוזנחים קשה לחיות, וזה עניין רציני.

נירה ברעם: הילדים האלה לא תמיד מגיעים לבית חולים.

נירה ברעם: עשינו תכניות הכשרה רבות, יש לנו ועדות בכל לשכה בנושא של אלימות והזנחת ילדים, ואנחנו משתדלים לאסוף את הנתונים מכל מחוז.

נירה ברעם: אני רוצה להביע את התסכול הגדול שיש לאחיות לאחר הזיהוי והאיתור.

נירה ברעם: הפתרונות לילדים האלה הם מאוד דלים.

יצחק לוי: במהלך השנים האחרונות למדנו שהבעיה היא בעיקר בתחום האיתור והזיהוי ולאו דווקא ברמת הטיפול, כי מהרגע שבו הילד מזוהה המערכת ערוכה לתת טיפול.

יצחק לוי: יש הרבה סיבות למה לעצום עיניים, אבל אנחנו צריכים להיות תמיד לטובת הילד.

יצחק לוי: כששמעתי את המקרה רציתי לחקור אותו בעצמי כדי לתפוס את האשמים למען יראו וייראו, אבל אחרי שראינו שהבעיה היא כל כך רחבה זה נראה לא נכון להטיל את האשמה על אדם אחד.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עוסקים בנושא כאוב מאוד.

תמר גוז'נסקי: העובדה שמספר הדיווחים עלה פי שלושה תוך מספר שנים מלמדת שהיכולת של הרופאים והצוותים לגלות מקרים כאלה היא קריטית.

תמר גוז'נסקי: לכן אני מקבלת את הדעה שצריך לחולל שינוי עמדות בצוותים הרפואיים, הן בהכשרה של הרופאים הצעירים והן בהכשרה של הצוותים הקיימים.

תמר גוז'נסקי: נקודת המוצא בהכשרות האלה, מעבר ליושר הבנאלי, הוא זכויות ילדים.

תמר גוז'נסקי: לילד יש זכות לא להיות קורבן לאלימות.

תמר גוז'נסקי: הייתי מאוד שמחה אם בבתי חולים היו עושים מעין תרגילי כוננות שיבדקו מה עושים כשמגיע ילד כזה.

תמר גוז'נסקי: אני אפנה אל השר נווה ואולי אזמן אותו לדיון פה כדי לברר אם האלימות כלפי נשים יכולה להפוך לאלימות כלפי ילדים, אם נחוץ שינוי בחקיקה ואם נחוצים תקציבים.

תמר גוז'נסקי: אמרו פה שהיועץ המשפטי של משרד הבריאות קבע שלא ניתן לעשות מאגר מידע, וצריך לבדוק את הנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: היה לנו בעבר דיון דומה שעוסק בדיווחים על אלימות במשפחה במערכת המשטרתית, ובסופו של דבר התקבלה האפשרות להעביר שם מידע.

תמר גוז'נסקי: זה נראה לי חיוני, ומובן שצריך לעשות את הדברים האלה בתבונה, כדי שהורים לא יימנעו מלהגיע לחדרי המיון.

תמר גוז'נסקי: אם הנוהל הרב-מקצועי קיים, אני רוצה לבקש מד"ר ברלוביץ' שיבדוק מהי מידת ההפעלה של הנוהל הזה בכל בתי החולים בארץ, ולראות אם יש לקחים בנושא הזה לגבי בתי החולים השונים.

תמר גוז'נסקי: אני שמחה שייצאו עכשיו ערכות חדשות, ואני מקווה שזה ישנה את העמדות.

תמר גוז'נסקי: אני לא יוצאת מהדיון הזה בהרגשה שאנחנו יכולים להיות רגועים שמקרים כאלה לא יקרו, ואני חושבת שהמערכת צריכה למצוא דרך לציין בתי חולים שמגלים יותר ערנות בנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: רופאים שמקבלים כל כך הרבה איומים גלויים וסמויים, ויש להם כל כך הרבה חישובים, כמו שתואר פה, צריכים לקבל הערכה כלשהי על כך שהם כן מאתרים.

תמר גוז'נסקי: המערכת צריכה ליצור אפילו תחרות בין הרופאים על מספר האיתורים שלהם.

תמר גוז'נסקי: זה צריך להפוך לנושא שמתפארים בו.

תמר גוז'נסקי: צריך לחשוב איך להפוך את זה לנושא שמתפארים בו.

תמר גוז'נסקי: רוב הילדים שנתונים לאלימות מסוג כזה הם ילדים עד גיל חמש.

תמר גוז'נסקי: התינוקות והילדים שלא יכולים לדבר ולברוח הם הקורבנות העיקריים פה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו לא יכולים להסביר להם את זכויותיהם, ואנחנו חייבים לעזור לילדים האלה, לילדים הכי חלשים.

תמר גוז'נסקי: המטרה שלנו צריכה להיות מניעה של כל מקרה של חבלה חמורה או מוות.

תמר גוז'נסקי: צריך למנוע מצבים שילדים יעברו מערכות ובסופו של דבר בכל זאת ימותו או ישארו עם חבלה חמורה.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.