הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 15, פרוטוקול מספר 108, 2001-10-22 00:00

חברי הוועדה: אילן גילון

מוזמנים: מוחמד אלקרנאוי - מפקח המגזר הבדואי שרה זנדברג - מפקחת ארצית ממונה על החרשים דניאלה מונטל - מפקחת על החינוך המיוחד במחוז הדרום שתי"ל איתן מיכאלי - קואליצית החינוך שתי"ל חסאן אבו כף - חבר חינוך מיוחד סעיד אלנסאסרה - יו"ר ו.

מוזמנים: הורים מרכזי לחינוך מיוחד אלנססרה עלי באנה שגרי בדארנה - האגודה לזכויות האזרח מיח"א (ילדים חרשים) תמי מירון - מנכ"לית ג'וינט עמוס פז - מנהל תכניות מועצה לאומית לשלום הילד ג'יאד חאג' יחיה מנהלת הוועדה: רחל סעדה

תמר גוז'נסקי: בוקר טוב, אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד הילד.

תמר גוז'נסקי: על סדר היום ילדים לקויי שמיעה במיגזר הבדואי בנגב.

תמר גוז'נסקי: באחד הסיורים שערכנו בנגב עסקנו גם בנושא זה, והתקיים דיון בהשתתפות נציגי משרד החינוך וגם משרד הבריאות.

תמר גוז'נסקי: כמו כן ביקרנו בבית ספר בו היו כמה וכמה כיתות לילדים הסובלים מליקויי שמיעה.

תמר גוז'נסקי: בעקבות הפנייה של ועד ההורים לחינוך מיוחד בנגב מצאנו לנכון לקיים את הדיון בנושא החשוב הזה.

איתן מיכאלי: אני מציע שסעיד, שהוא יו"ר ועד ההורים בחינוך המיוחד, יתחיל בהצגת הנושא, ואחר כך אם יהיה צורך אני אשלים.

תמר גוז'נסקי: בבקשה, סעיד אלנסאסרה שהוא יו"ר ועד הורים מרכזי לחינוך מיוחד.

סעיד אלנססרה: בוקר טוב לכולם.

סעיד אלנססרה: אני שמי סעיד אלנססרה, אני אב לארבעה ילדים חרשים.

סעיד אלנססרה: אני אתחיל מההיסטוריה שעברנו עם הילדים משנת 96', כשהילדים עברו כמה מקומות, מתל שבע ללקיה, מלקיה לתל שבע, בקיצור היה טרטור גדול.

סעיד אלנססרה: עד שהסענו אותם לתל שבע ישבו הילדים, ועם כל הכבוד למשרד החינוך היה שיתוף פעולה.

סעיד אלנססרה: ריכזנו בתל שבע את כל הילדים, משנת 96' עד לפני שנה בדיוק.

סעיד אלנססרה: אולי זכור לכם, היו כל מיני העברות, העבירו את הילדים האלה בין חמישה מוקדים, ממקום למקום.

סעיד אלנססרה: אני מדבר רק על מה שקורה היום.

תמר גוז'נסקי: בני כמה הילדים שלך?

סעיד אלנססרה: הילדים שלי מגיל גן עד גיל כיתה ד'.

סעיד אלנססרה: בשנה שעברה החליט משרד החינוך לפזר את הילדים לכמה מוקדים.

סעיד אלנססרה: הסכמנו, למרות שלא ידענו מה הולך עם הילדים.

סעיד אלנססרה: באנו לשנה חדשה, לקראת התחלת השנה הנוכחית, בה העבירו את הילדים למוסד שניגשנו אליו.

סעיד אלנססרה: לצערנו לא מצאנו שום דבר.

סעיד אלנססרה: לא ידענו מה לעשות עם הילדים.

סעיד אלנססרה: לא ראינו לא כיתה, לא ציוד, ולא מנהל.

תמר גוז'נסקי: לאן הופניתם?

סעיד אלנססרה: נפתחו שתי כיתות בכסייפה ושתי כיתות בשגב.

סעיד אלנססרה: אפילו כסא לילד לא היה.

תמר גוז'נסקי: האם היו מורים?

סעיד אלנססרה: היתה מורה אחת בתוך הבית ספר עצמו.

סעיד אלנססרה: שאלנו איפה אנחנו עומדים ומה אנחנו עושים.

סעיד אלנססרה: אם משרד החינוך חשב להעביר את הילדים האלה, עליו להיות ערוך לשנה חדשה כיוון שהילדים באו ממסגרת שהיא באמת טובה.

סעיד אלנססרה: הילדים שלנו רכשו ידע וידעו איפה לשבת, פתאום פיזרו אותם, שמו אותם במסגרת אחרת, שהיא המסגרת הנוכחית והילדים שלנו מתחילים מחדש.

סעיד אלנססרה: הם היו בסדר בתל שבע.

סעיד אלנססרה: למדו שלוש שנים, הכירו את המערכת, הכירו את הצוות, כלומר המצב היה מאה אחוז בתל שבע.

תמר גוז'נסקי: היום אנחנו בסוף חודש אוקטובר, מה קרה בחודשיים האחרונים?

סעיד אלנססרה: עד עכשיו הילדים היו מושבתים לחודש וחצי ועד היום טרם נקלטו כולם.

תמר גוז'נסקי: כמה ילדים נקלטו וכמה לא?

סעיד אלנססרה: נקלטו תשעה ילדים מתוך עשרים.

סעיד אלנססרה: שני ילדי גן ושבעה ילדי בית ספר.

סעיד אלנססרה: אני ראיתי אותם, אתמול הייתי בבית הספר.

סעיד אלנססרה: אני מדבר על עשרים ילדים של כסייפה.

סעיד אלנססרה: עכשיו לדעתי צריך משרד החינוך להיות ערוך לשנה החדשה כאשר הוא מעביר ילדים.

סעיד אלנססרה: לצערי לא היה כלום עד היום.

תמר גוז'נסקי: מישהו רוצה להשלים ולהוסיף?

תמר גוז'נסקי: איתן מיכאלי משתי"ל בבקשה.

איתן מיכאלי: אני רוצה לנסות למקד איפה ההסכמות ואיפה הויכוחים.

איתן מיכאלי: יש הסכמה על כך שיש יתרון בפיזור פתרונות על פני כל הקהילה בנגב, ולא ריכוזם רק במקום אחד.

איתן מיכאלי: יש הסכמה מבחינת ההסעות, מבחינת תחושת השייכות והזמינות לקהילה, וגם מבחינת הסיכוי לשלב ילדים במערכת חינוך רגיל, עם עזרי שמיעה, שזו המטרה בסופו של דבר, לשלב את מקסימום הילדים במידת האפשר בחינוך רגיל.

איתן מיכאלי: על זה יש הסכמה.

איתן מיכאלי: על מה אין הסכמה, באופן כללי חסרים פתרונות לילדים החרשים.

איתן מיכאלי: זאת אומרת הפתרונות שעבדו עד שנת הלימודים הנוכחית היו בתל שבע, לילדי גן עד בערך כיתה ד', בבית הספר ניב בבאר שבע, שהוא בתהליך הצטמצמות לילדים גדולים יותר, ולמעשה לילדים הבוגרים אין פתרון באיזור.

תמר גוז'נסקי: כוונתך לילדים מכיתה ה' ומעלה?

איתן מיכאלי: לא, הבוגרים יותר.

איתן מיכאלי: לילדי חטיבה עליונה, אם הם לא ישתלבו במערכת החינוך הרגילה, אין למעשה פתרון באיזור.

איתן מיכאלי: הבנים מופנים לפנימיית אונים בכפר סבא, והבנות מסיבות שקשורות בתרבות ומסורת למעשה נשארות בבית.

איתן מיכאלי: אין פתרון של ממש.

איתן מיכאלי: גם הפתרון של הפנייה לאונים כפר סבא הוא לא פתרון מלא.

איתן מיכאלי: דבר שני, ברור לכל שלא מאה אחוז מהילדים הם ילדים שמשתלבים בסופו של התהליך.

איתן מיכאלי: ישנם ילדים שלא מגיעים לשילוב.

איתן מיכאלי: הציפייה של ועד ההורים היתה, והיא מתועדת במסמכים שחלקם מצויים כאן, שבתל שבע יקום מרכז שבסופו של דבר יתן פתרון מלא לילדים החרשים עד סוף תיכון, לפחות לכל אותם ילדים שלא נכנסו למעגלי השילוב.

איתן מיכאלי: הפתרון שצמח בתל שבע הוא אולי לא פתרון בית ספר, לא פתרון מלא, אבל היתה תחושה להורים שיש התקדמות הדרגתית ומכירים בזה.

איתן מיכאלי: מה שקרה בסוף שנת הלימודים הקודמת, התקבלה החלטה על פתיחת שני מרכזים נוספים, אחד בכסייפה ואחד בשגב שלום.

איתן מיכאלי: הטיעון הראשון, רמת אי ההסכמה הראשונה היא על ההכנה.

איתן מיכאלי: הציפייה שלנו היא שכשמשרד החינוך מחליט על הקמת מסגרת חדשה המעבר לא יוריד את רמת השירות שהילדים מקבלים.

איתן מיכאלי: בפועל, אם אני אחדד את מה שאמר סעיד, ישנן כשלוש רמות של מוכנות.

איתן מיכאלי: אחת היא המוכנות של כיתה רגילה.

איתן מיכאלי: גם זה לא היה מוכן, ודאי לא בכסייפה.

איתן מיכאלי: בשגב שלום יותר, בכסייפה פחות, אבל גם זה לא היה מוכן.

איתן מיכאלי: הרמה השניה של מוכנות היא אותו ציוד מיוחד שנרכש בסיוע המוסד לביטוח לאומי, שתחילת הטיפול בו למעשה בשגב שלום היתה במהלך הקיץ ובכסייפה היתה במהלך חודש ספטמבר.

איתן מיכאלי: מנסיוני במקומות אחרים התהליכים מול המוסד לביטוח לאומי הם תהליכים ארוכים.

איתן מיכאלי: זאת אומרת סביר להניח שבמהלך שנת הלימודים הנוכחית אותו ציוד מיוחד לא יהיה, במהלך רגיל, מוכן בבית הספר.

איתן מיכאלי: המרכיב השלישי הוא מרכיב של כח אדם.

איתן מיכאלי: לשגב, אם אני זוכר נכון את הנתונים, עברה מורה בעלת הכשרה, בעלת ניסיון בעבודה עם ילדים חרשים, וסייעת אחת או שתיים בעלות ניסיון.

איתן מיכאלי: בכסייפה עברה מורה אחת, והמורה השנייה אין לה עדיין שום הכשרה בכיוון הזה.

איתן מיכאלי: מובן שזה שינוי לרעה מבחינת כח האדם העומד לרשות התלמידים.

איתן מיכאלי: גם בתי הספר עצמם, אם מדברים במושגים של שילוב, לא עברו איזו שהיא הכשרה, לא המנהלים ולא המורים, ואין בהם אנשים שמתמצאים בשפת הסימנים.

איתן מיכאלי: כך שאנחנו עוד רחוקים משילוב.

איתן מיכאלי: מדובר על כך שבמה

איתן מיכאלי: לך השנה יוכשרו אנשים.

איתן מיכאלי: אני פגשתי את המנהל בשגב, הוא דיבר על זה שהוא רוצה להכשיר את כל המורים שלו, וזה ראוי להערכה, אבל זה תהליך ארוך, ומבחינה זו השנה התלמידים שהועברו נפגעים.

איתן מיכאלי: המוקד הנוסף בכח אדם הוא כח אדם פרא-רפואי, קלינאיות תקשורת.

איתן מיכאלי: יש קלינאית תקשורת אחת, שההנחיה שהיא קיבלה, נכון ליום שאני דיברתי איתה, היתה שהיא מפסיקה את עבודתה בתל שבע, מה שמשאיר את המרכז בתל שבע ללא קלינאית תקשורת, ונותנת יום בשבוע בכסייפה ויום בשבוע בשגב שלום.

איתן מיכאלי: יום בשבוע זה אומר שש שבע שעות.

איתן מיכאלי: זה בודאי לא מכסה את כל התלמידים שנמצאים במרכזים האלה, ולא עונה על הצרכים.

איתן מיכאלי: אני יודע שיש בכלל בדרום בעיה של קלינאיות תקשורת, ועוד יותר בקהילה הערבית בנגב, אבל עדיין זהו שינוי לרעה.

איתן מיכאלי: אני רוצה לסכם את הבקשות שלנו.

איתן מיכאלי: בקשה אחת היא להגיע להסכמה שבמקביל לפתרונות שנמצאו יוקם מרכז לילדים חרשים, שיקלוט ילדים בתהליך לקראת שילוב וילדים שלא מצליחים להשתלב.

תמר גוז'נסקי: בנוסף לתל שבע?

איתן מיכאלי: מצידנו שזה יהיה בתל שבע.

איתן מיכאלי: נראה לנו סביר שזה יהיה בתל שבע.

תמר גוז'נסקי: אתה אומר מרכז.

תמר גוז'נסקי: האם לא מדובר בבית ספר?

איתן מיכאלי: מדובר בבית ספר שיכסה את כל הגילאים בסופו של דבר, מגיל הגן עד סוף יב', לאותם הילדים שהם לקראת שילוב ולילדים שלא מסוגלים להשתלב, וישמש גם איזה שהוא מרכז פדגוגי דידקטי, מרכז תמיכה למורים, להורים ויספק שירותים נוספים לתלמידים.

איתן מיכאלי: דבר שני, לגבי המסגרות החדשות שהוקמו, אנחנו חושבים שצריך לעשות את הצעדים הנדרשים כדי שהילדים לא יפסידו השנה מהמעבר לבתי הספר האלה, לכסייפה ולשגב שלום.

איתן מיכאלי: צריכה להינתן תכנית עם לוח זמנים ברור וקצר להצטיידות של הכתות האלה.

איתן מיכאלי: צריך להינתן לוח זמנים ברור להתמודדות עם נושאי כח האדם, כולל כח אדם פרא-רפואי, תגבור של משימתה של קלינאית התקשורת וחדר מתאים עם ציוד זמין.

איתן מיכאלי: נקודה נוספת, אנחנו חושבים שלא צריך לחיות בחששות מה יהיה בשנה הבאה.

איתן מיכאלי: אנחנו צריכים לקבל איזו שהיא תכנית רב שנתית שאומרת השנה יש שתי כיתות בבית הספר שייח' חמאד בכסייפה, בשנה הבאה תהיינה שלוש, אותו הדבר בשגב, על פני חמש שנים, כך שלהורים תהיה תמונת מצב ברורה מה הולך לקרות עם הילדים שלהם בשנים הקרובות והיכן יקלטו ילדים חדשים בשנים הבאות.

איתן מיכאלי: אני חושב שאם נגיע להסדר הזה לא יהיה ויכוח בינינו לבין משרד החינוך.

איתן מיכאלי: עוד נקודה אחת אחרונה, צריך להיות ברור ששילוב באמירה זו סיסמה.

איתן מיכאלי: צריך לבדוק מה נעשה בשטח.

איתן מיכאלי: ילדים צריכים לעבור איזו שהיא הכשרה בסיסית ולרכוש איזה שהם מיומנויות בסיסיות לפני שהם משתלבים.

איתן מיכאלי: כמו כן צריך להכשיר כח אדם מתאים לשילוב, כולל הצוות שנמצא בכיתה הרגילה, וקולט את הילדים.

איתן מיכאלי: אנחנו היינו רוצים לקבל תכנית מובנית לשילוב, כיוון שלהורים יש ביקורת על תהליכי השילוב שנעשו בעבר בתל שבע, ובודאי שאם היום לא ניתן בסיס מתאים לילדים בשגב וכסייפה אין על מה לדבר.

באנה שגרי בדרנה: שמי באנה, אני עורכת דין מהאגודה לזכויות האזרח.

באנה שגרי בדרנה: ברצוני להעיר נקודה עקרונית אחת.

באנה שגרי בדרנה: כל הזמן עקבתי אחרי ההתפתחות בתחומים האלה, וכל הזמן דיברו על שילוב.

באנה שגרי בדרנה: לי נראה שאנחנו בעצם מדברים על כיתות מקדמות.

באנה שגרי בדרנה: ויש הבדל משמעותי לעניין כל התקציב וחובת משרד החינוך לגבי שילוב פרטני של ילד בכיתה רגילה, והקמת כיתות מקדמות על פי חוק החינוך המיוחד במסגרת החינוך הרגיל.

באנה שגרי בדרנה: ולכן מאוד חשוב לי שההבדל יהיה ברור ונבין על מה אנחנו בעצם מדברים.

ג'יאד חאג' יחיה: אני ג'יאד מהמועצה לשלום הילד, עובדת סוציאלית.

ג'יאד חאג' יחיה: יש כמה נקודות שאני לא צריכה לעבור עליהם שוב מאחר וכבר ציינו אותם.

ג'יאד חאג' יחיה: רציתי לדעת האם יעלה בפגישה כאן נושא עלות מכשירי השמיעה ואיפה ההורים והמשפחות עומדים בעניין הזה.

ג'יאד חאג' יחיה: מגיעות הרבה פניות למועצה בנוגע לעניין של בעיית קניית המכשירים.

שרה זנדברג: אני אחראית על החינוך ללקויי שמיעה במשרד החינוך.

שרה זנדברג: קודם כל אציג קצת נתונים.

שרה זנדברג: אנחנו מדברים על האוכלוסיה שיש לה את אחוז הילדים החרשים הגדול ביותר בעולם.

שרה זנדברג: אנחנו מקבלים ילדים במצבים מאוד לא מטופלים, מה שמאוד לא אופייני למדינת ישראל.

תמר גוז'נסקי: האם את יכולה לנקוב בנתונים?

שרה זנדברג: נכון לעכשיו יושבים במערכת מאתיים חמישים ילדים מגיל שלוש עד גיל עשרים ואחד.

שרה זנדברג: בעצם לא עד גיל עשרים ואחד כי אני לא כוללת את הילדים שנמצאים באונים כפר סבא.

שרה זנדברג: כשאנחנו מדברים על מאתיים חמישים ילדים, לו היינו מסתכלים על המיגזרים השונים במדינת ישראל, אחוז השילוב של הילדים בשילוב האינדוידואלי היה משהו כמו שבעים וחמישה אחוז, ורק עשרים וחמישה אחוז היו ילדים שלומדים או בכיתות מקדמות.

שרה זנדברג: צריך לזכור שהילדים האלה מקבלים קיצבה מיום הגילוי, קיצבת ביטוח לאומי שהיא בסביבות אלף שש מאות שקל, וככל שיש יותר ילדים יש מכפלה ותוספת.

שרה זנדברג: זאת אומרת שאנחנו מצפים שהילדים יגיעו לפחות עם מכשיר שמיעה, שזה תנאי בכל הארץ לחינוך חרשים.

שרה זנדברג: שמעתי שמדברים על הצטיידות.

שרה זנדברג: אנחנו מגיעים למצבים שאני מוצאת אותם כרמיה כלפי הביטוח הלאומי.

שרה זנדברג: כאשר עשינו את רשימת ההצטיידות, אשר נבנתה עם טובי המומחים בארץ, היא נעשתה מתוך הנחה שלילדים יש מכשיר שמיעה פעיל, תקין, מותאם, וכל הציוד הוא ציוד נלווה למכשיר האישי.

שרה זנדברג: כשאנחנו מגיעים לאוכלוסיה הבדואית אנחנו בעצם עושים רמיה, ואני עושה אותה ראשונה, מול הביטוח הלאומי.

שרה זנדברג: אני מזמינה מכשיר אישי לילד כי ההורה לא קונה לו את זה.

שרה זנדברג: חמישים או שישים אחוז מהילדים בכלל מגיעים לבית הספר בלי מכשיר שמיעה.

שרה זנדברג: במצב כזה בכלל לא ניתן להתחיל לטפל בילד.

תמר גוז'נסקי: האם לדבריך את פוגשת ילדים מגיל שלוש בלי מכשיר שמיעה?

שרה זנדברג: כן.

שרה זנדברג: אני מדברת על הרצף של גיל שלוש והלאה.

תמר גוז'נסקי: אבל הרי בגיל שלוש את לא פוגשת את הילדים.

שרה זנדברג: אני פוגשת אותם בגנים המיוחדים.

שרה זנדברג: אנחנו פתחנו בתל שבע גם גנים.

שרה זנדברג: מדובר בילדים מגיל שלוש, מגיל החינוך.

שרה זנדברג: יש לנו שלוש כיתות גן השנה בתל שבע ובסך הכל חמש כיתות גן.

שרה זנדברג: מדובר על ילדים שחלקם מגיע בלי מכשיר שמיעה וילדים שעשו ניתוח של שתל כוחליארי והמכשיר נמצא בבית.

שרה זנדברג: כלומר מדובר באוכלוסיה שאיננה מסייעת לילד, ואין לי הסבר לזה, כי באמת להדביק את המגנט לראש של הילד בבוקר זה הדבר הכי פשוט.

שרה זנדברג: אנחנו מגיעים לכיתה שבחמישים אחוז מהמקרים לילד אין מכשיר שמיעה, וכשיש מכשיר זה הביטוח הלאומי קנה לו בגין זה שאנחנו עושים כזאת מניפולציה שהיא איננה חוקית, אבל אנחנו עושים אותה כי אחרת הילדים נשארים בלי מכשירי שמיעה.

שרה זנדברג: דבר נוסף הוא שהמכשירי שמיעה בנויים על בטריות, והבטריות האלה, היות וזה מכשיר של שימוש יומיומי, והם קטנות כי המכשיר עצמו הוא קטן, צריך להחליף אותם אחת לשלושה ימים.

שרה זנדברג: הייתי בסיור השבוע וראיתי שהמכשירים לא מצפצפים.

שרה זנדברג: זאת אומרת שאין להם בטריות.

שרה זנדברג: יש מחקרים בעולם המראים כי שכשיש מכשיר דו צדדי בחמישים אחוז מהפעמים מכשיר אחד לא פועל כי הילד לא יודע לאותת.

שרה זנדברג: פתרנו את הבעיה הזאת בישראל, אנחנו מורידים לילדים מכשיר אחד, כלומר עושים בדיקה בבוקר של מכשיר אחד, מורידים את המכשיר השני, מלבישים אותו וכו'.

שרה זנדברג: כאן כשעושים את הבדיקות פעמים רבות המכשירים לא פועלים.

שרה זנדברג: המכשירים האלה הינם נתונים שהילדים צריכים לבוא לכיתה איתם.

שרה זנדברג: יש צורך באיזו שהיא פעילות עם משרד הרווחה או פעילות רצינית אחרת.

שרה זנדברג: המשמעות של כיתה מיוחדת אצלנו הינה שהפער של הילד מקבוצת בני גילו בשפה הוא לפחות שלוש ארבע שנים מינימום.

שרה זנדברג: אנחנו מדברים על ילד שיגמור את התיכון ברמת קריאה של כיתה ג' ד'.

שרה זנדברג: זאת אומרת שתהיה סטגנציה של כמה שנים.

שרה זנדברג: יש ילדים שיש להם לקויות נוספות, אבל כאן זו אוכלוסיה שהפגיעה היא גנטית, שיש אינטלגנציה ביצועית ואין פגיעות נוספות רחבות, כלומר אלה ילדים עם הרבה מאוד פוטנציאל.

שרה זנדברג: אלה ילדים שהיו יכולים להגיע, בדיוק כמו במיגזר הערבי והמיגזר היהודי בישראל, לאחוזים הרבה יותר גבוהים של שילוב, ואין להם את הנתונים הבסיסיים הדרושים.

שרה זנדברג: זה המצב שהמערכת מתמודדת איתו.

תמר גוז'נסקי: בקשר למצב הילדים עד גיל שלוש, שאינו באחריות משרדכם אלא באחריות משרד הבריאות, שמפעיל את המרכזים להתפתחות הילד, המרכזים האלה אמורים גם לעזור להורים, ללמד אותם וכו'.

תמר גוז'נסקי: באיזו מידה יש לכם קשר עם המרכזים להתפתחות הילד, כדי להבטיח שבגיל המתאים, שאני לא יודעת בדיוק מהו, נניח שנה או שנה וחצי, ינתן מכשיר שמיעה וירגילו את הילד והמשפחה לנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: כי העובדה שהילד רק מגיל שלוש באחריות

תמר גוז'נסקי: כם יוצרת מצב שאתם מקבלים ילד שמישהו אחר היה איזה שהוא זמן אחראי לטיפול בו.

תמר גוז'נסקי: ברצוני לדעת האם נעשה משהו בנושא הזה, כי אני רואה בזה את העניין הקריטי.

תמר גוז'נסקי: אם המשפחה מתרגלת מגיל מאוד צעיר לעניין הזה של מכשיר השמיעה והטיפול בו וזה הופך להיות הרגל ומישהו עוקב אחרי הנושא, הרי אתם לא תצטרכו להתמודד והילד לא יפסיד שנים קריטיות בלימוד שפה.

תמר גוז'נסקי: דבר שני ברצוני להבין האם בעקבות מה שגבירתי תיארה אפשר לבוא בטענות להורים שהם לא ממלאים את חלקם, למרות שהקצבאות של הביטוח הלאומי הם לא לכל החיים לילדים חרשים.

שרה זנדברג: קודם כל הקיצבה היא עד גיל ארבע עשרה.

שרה זנדברג: כמו כן הקיצבה של יותר ילדים חרשים במשפחה היא כבר מאוד גדולה.

תמר גוז'נסקי: אני יודעת שלקצבת ילד נכה יש אחד וחצי, הדבר עבר בוועדה הזאת.

תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו היא חוסר מודעות והשאלה היא מה אתם עושים מול חוסר המודעות הזה.

שרה זנדברג: אנחנו מזמינים הורים באופן קבוע.

שרה זנדברג: אנחנו היינו מוכנים בשנה שעברה אפילו לממן קורס להורים בבאר שבע ואני הקציתי לזה במיוחד שעות מהמטה הארצי.

שרה זנדברג: ההורים לא הגיעו לקורס.

שרה זנדברג: עשינו עבודה גדולה עם המורים, הקצינו להם קורס מיוחד להכשרה ללקויי שמיעה.

שרה זנדברג: בכלל, תיכף אדבר על הכשרת מורים, זה לקח לנו הרבה מאוד עבודה עם המורים ונדרשנו להפעיל הרבה לחץ כדי שהם יגיעו לקורס.

תמר גוז'נסקי: מה קורה עם משרד הבריאות עד גיל שלוש, האם יש לכם קשר עם המשרד?

שרה זנדברג: יש לנו קשר עם תחנות מיכ"ה, יש לנו קשר עם בית חולים סורוקה שם בודקים את הילדים, יש לנו אפילו קשר וקיימנו מפגש עם פרופ' כרמי, אשר בדקה ומצאה את הגן המיוחד של חרשות והציעה לאוכלוסיה הבדואית לעשות איזה שהוא ייעוץ גנטי לאור העובדה שמדובר במספרים הגדולים ביותר בעולם, ולפי דבריה נכון ללפני שנתיים ולפי הגידול של הילדים, למרות שהמחקר יצא והגילוי הוא באמת אדיר כי מתוך מאה ועשר גנים של חרשים נמצא הגן של החרשות שבקרב האוכלוסיה הבדואית, איש לא מגיע לייעוץ גנטי.

תמר גוז'נסקי: ייעוץ גנטי זה סיפור מעניין, אבל לא על כך היתה שאלתי.

תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים שהילדים יגיעו למערכת החינוך בגיל שלוש אחרי שיש להם כבר מכשיר שמיעה.

תמר גוז'נסקי: גבירתי הציגה את זה כאחד הנושאים.

תמר גוז'נסקי: מה אתם עושים לשם כך, הרי יש לכם אינטרס ישיר בזה.

תמר גוז'נסקי: האם עשיתם משהו עם משרד הבריאות לקידום הנושא.

תמר גוז'נסקי: אם לא, אנחנו נזמין את משרד הבריאות.

שרה זנדברג: אכן עשינו.

שרה זנדברג: אנחנו פוגשים גם את תחנות מי"כה, ומשרד הבריאות מפנה את הילדים לתחנות מיכ"ה לקבלת ייעוץ להורה.

שרה זנדברג: יש תחנת מיכ"ה בבאר שבע ובכל עיר גדולה בישראל, בסך הכל יש חמש תחנות, ומכל הארץ אנשים נוסעים אליהם, וזה לא משנה אם זה מיגזר יהודי או מיגזר ערבי או מיגזר חרדי.

שרה זנדברג: לא תמיד ההורים מגיעים, לא כולם משתפים פעולה.

שרה זנדברג: נכון גם שיש הורים שמאוד משתפים פעולה.

שרה זנדברג: נכון גם שאין קלינאיות תקשורת בכלל בארץ עכשיו.

שרה זנדברג: אנחנו כבר לא מדברים על מיגזר בדואי, ערבי או יהודי.

שרה זנדברג: אני מחזיקה בתל אביב כיתות ללקויי שמיעה בלי קלינאיות תקשורת.

שרה זנדברג: עשרים שעות אני אחזיר לאוצר כי אין לי קלינאית תקשורת למלא אותם.

שרה זנדברג: המצב עוד יותר חמור בבאר שבע.

שרה זנדברג: ככלל אנחנו שולחים קלינאיות תקשורת יהודיות כדי ליצור מודעות.

שרה זנדברג: כאשר קלינאית תקשורת באה לשש שעות המטרה היא לא שתעבוד עם ילדים אלא בעיקר תיתן הדרכה למורים ותפגוש הורים ותעשה פעילות בתוך בית הספר.

שרה זנדברג: כל הדברים האלה כל הזמן נעשים.

שרה זנדברג: הם נעשים גם במיגזר היהודי בצפון הארץ וגם בתל אביב היום כבר, כשאין מספיק קלינאיות תקשורת.

איתן מיכאלי: יש לי תחושה שמגלגלים את האשם לכיוון ההורים, וזה קורה הרבה פעמים מאוד בקלות.

איתן מיכאלי: ודאי שלהורים יש חלק באחריות, אבל אני הייתי רוצה לדעת אם יש לכם איזו שהיא תכנית מעבר למה שאמרת.

שרה זנדברג: אני רק תיארתי איזה שהוא נתון שאנחנו כל הזמן עוקבים אחריו, והיינו מאוד שמחים אם יהיה שיתוף פעולה של משרד העבודה והרווחה.

שרה זנדברג: בעבודה בשדה אנחנו עושים כמיטב יכולתנו.

שרה זנדברג: אנחנו גם נותנים שירותים שהם מעל למה שניתן בשירותים של אוכלוסיה רגילה.

שרה זנדברג: אנחנו פעלנו במשך שש השנים האחרונות מול סמינר קיי וביקשנו מהם להתחיל להכשיר כח אדם להוראה לחינוך לקויי שמיעה.

שרה זנדברג: פתחנו את כל המסגרות שלנו, גם כשלא היה לנו מקום וגם כשלנו בעצמנו בבאר שבע אין כל כך הרבה מורים לחרשים ומסגרות לחרשים, יש שמונה כיתות בבית ספר וזהו, ומרבית הילדים משולבים.

שרה זנדברג: פתחנו את כל המסגרות בכל הצורות לסמינרים על מנת שהמורות הבדואיות יקבלו הכשרה בתוך בתי הספר הרגילים.

שרה זנדברג: הגענו לאיזה שהוא מצב שיש לנו בערך שלוש או ארבע מורות שיש להם התחלת הכשרה ללקויי שמיעה, וזה היה המקום לפתוח את המסגרת הראשונה בתל שבע.

שרה זנדברג: כלומר אי אפשר להכניס ילד לקוי שמיעה כשאין אפילו מורה שמוכשר לנושא הזה ובודאי אין קלינאיות תקשורת.

שרה זנדברג: גם בנושא הזה היו לי מגעים עם ברוורמן ועם פרופ' סגל ראש בית הספר לחינוך, ועכשיו אנחנו בוועדת היגוי של אונ' באר שבע לצורך הקמת בית ספר להפרעות בתקשורת ואנחנו מבקשים קדימות לקבלת בדואים.

שרה זנדברג: משרד חינוך הביא לידיעת כל הרשויות את הנושא לגבי הכשרת כח אדם, שזה הבסיס.

שרה זנדברג: היות ומדובר על פתרון שיהיה רק מהשנה הבאה ועוד שלוש שנים תארך ההכשרה, מדובר בעוד ארבע חמש שנים בלבד.

שרה זנדברג: מה שאנחנו מנסים לעשות זה הכשרת מורים יותר רצינית.

שרה זנדברג: מלבד זה שהמורים סיימו מוסדות להשכלה מוכרים במדינת ישראל, אנחנו מקיימים באופן קבוע, כבר השנה השלישית, קורס מיוחד למורים אחר הצהריים.

שרה זנדברג: יש בו הרצאות כלליות, לימוד שפת הסימנים והדרכה של מדריכים שבאים לתוך המסגרות.

שרה זנדברג: קרה לנו מה שקורה בכל אחת מהמסגרות, יהודיות, ערביות וחרדיות בישראל.

שרה זנדברג: כאשר בית הספר הרגיל קולט כיתות מקדמות יש איזה שהוא אחוז שבית הספר חייב להישאר בית ספר רגיל אם הוא צריך להיות פנוי לפעילות שילוב.

שרה זנדברג: צריך לזכור שהכיתה המיוחדת זו כיתה בתוך בית ספר רגיל.

שרה זנדברג: יש לנו ארבעים ושלושה ילדים בשילוב אינדבידואלי במיגזר הבדואי.

שרה זנדברג: אלה ילדים ממשפחות שמאוד משקיעות בהם, שהרכיבו להם מכשירי שמיעה בגיל מאוד צעיר.

שרה זנדברג: הם מקבלים מאיתנו שיעורי עזר והדרכה, עוברים איבחונים אחת לכמה זמן לראות את ההתאמה, בית הספר מודרך וכו'.

שרה זנדברג: אנחנו מדברים על ילדים עם פערי שפה מאוד גדולים.

שרה זנדברג: כלומר התיכנון של השילוב הוא בעיקר במה שנקרא האקסטרא- קוריקולרי, כגון מסגרות של התעמלות ושעות חברה, שעות פעילות חברתית בבית הספר ופעילויות אחרות.

שרה זנדברג: אנחנו גם עוקבים אחרי הילדים ובמידה ויש ילד שבאחד המקצועות הוא גבוה יותר מכיתת האם שלו ומתאים להיכנס לכיתה הרגילה הוא ייכנס עם הסייעת לעשות תיווך.

שרה זנדברג: שוב, הכל במידה ונמצא פער של שנה, שנה וחצי, כך שהילד יכול לשרוד בכיתה הרגילה.

שרה זנדברג: מרבית הילדים שאנחנו מדברים עליהם ירגישו מאוד מנוכרים ולא יבינו את מה שנאמר.

שרה זנדברג: במסגרות מסויימות אנחנו נותנים תרגום בשפת סימנים, אבל אי אפשר לתרגם למשל הרצאה בפיזיקה, גם אם יעבירו אותה מערבית לעברית, כי צריך ידע עולם וידע תוכן.

שרה זנדברג: כלומר גם כאשר הילד הולך לכיתה הרגילה ויש לו בעיה בקריאת דיבור או בעיות של תפיסה שמיעתית וכו', כאשר נשלח מתורגמן שיקול הדעת הוא שרמת השפה שלו היא בהשוואה לרמת הכיתה הרגילה.

שרה זנדברג: כלומר הפתרונות שיכולים להיעשות בבית הספר יכולים להכיל פתרונות של שילוב במידה ויש קבוצת ילדים מוגדרת.

שרה זנדברג: מצב דומה קרה השנה בתל אביב.

שרה זנדברג: העברנו שתי כיתות לבית ספר שזר בתל אביב ולבית הספר אין מורים שהוכשרו לקבלת לקויי שמיעה.

שרה זנדברג: יש לו צוות של מורים עם נכונות לנושא.

שרה זנדברג: חשוב להבין כי גם לפני ההכנה הזאת קיימנו ימי עיון בבאר שבע ובתל שבע, למנהלים שתמכו בכך.

שרה זנדברג: אני באופן אישי נפגשתי איתם ונתתי יום שלם של הרצאות, עם פתיחות מלאה.

שרה זנדברג: כל הקיץ היינו בקשר עם המנהלים האלה.

תמר גוז'נסקי: כמה ילדים הועברו מתל שבע?

שרה זנדברג: מתל שבע הועברו עשרים וחמישה ילדים.

תמר גוז'נסקי: כמה מהם הועברו לשגב שלום?

שרה זנדברג: בסך הכל הועברו ארבעים ושלושה ילדים, עשרים וחמישה לכסייפה ועשרים ושניים לשגב, שזה דבר מקובל מבחינה מערכתית.

תמר גוז'נסקי: אף אחד לא מתווכח על כך.

תמר גוז'נסקי: כמה כיתות הייתם צריכים לפתוח בכסייפה וכמה בשגב?

שרה זנדברג: שתיים בשגב ושתיים בכסייפה.

תמר גוז'נסקי: כלומר מדובר בשנים עשר ילדים בכיתה.

תמר גוז'נסקי: האם זה התקן?

שרה זנדברג: התקן המקסימלי הוא עד עשרה ילדים בכיתה.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שהייתם צריכים לפתוח שלוש כיתות בכל מקום, כי זה למעלה מעשרה בכיתה.

שרה זנדברג: הכיתה היום מונה בכסייפה שבעה ילדים, ועוד שני ילדים של הכיתה הנמוכה.

שרה זנדברג: היום המצב הוא בפועל שבכסייפה יש שתי מורות ושתי סייעות על תשעה ילדים.

שרה זנדברג: זה שהעברנו את הילדים זה לא אומר שההורים עברו.

שרה זנדברג: יש הורים שבחרו להישאר בתל שבע.

שרה זנדברג: אני אומרת בתור אשת חינוך שאני מצטערת שהמלחמה הזאת היא על גב הילדים.

תמר גוז'נסקי: ברצוני להבין את הנקודה.

תמר גוז'נסקי: אתם העברתם ילדים והם לא עברו, אתם צריכים לדעת איפה הילדים.

תמר גוז'נסקי: אז אי אפשר להגיד העברנו לכסייפה עשרים וחמישה ילדים אם לא העברתם אותם בפועל.

שרה זנדברג: ביקשנו לעשות את המערך החדש בנושא של ארבעים ושלושה ילדים שיועברו.

שרה זנדברג: בפועל מה שקרה זה שבכסייפה היום יש עשרה ילדים, ועשרה ילדים לא עברו.

תמר גוז'נסקי: ואיפה עוד חמישה?

מוחמד אלקרנאוי: החמישה האלה חדשים.

שרה זנדברג: חמישה כנראה יושבים בבית.

תמר גוז'נסקי: מי אחרי לביקור סדיר?

שרה זנדברג: אנחנו נפגשנו עם ועד ההורים.

שרה זנדברג: אני אישית נסעתי לפגוש את ההורים כדי לראות את הכיתות בפועל, ולראות שיש את המורות, העברנו דווקא מורה מאוד מוכשרת לכל אחת מהמסגרות האלה.

שרה זנדברג: ברור שמה שלא יהיה אנחנו תמיד נקלוט מורים חדשים.

שרה זנדברג: זאת מערכת החינוך, אנשים פורשים, או שיש גידול טבעי, ונכנסים אנשים חדשים.

שרה זנדברג: לכן דאגנו לכך שבכל מסגרת תהיה מורה שיש לה הכשרה ותיקלט מורה חדשה.

שרה זנדברג: אין לנו במלאי מורים.

שרה זנדברג: אנחנו מכשירים אותם ומלוים אותם במהלך השנה.

שרה זנדברג: אני נפגשתי עם ההורים אישית, הייתי במועצה המקומית וביקשנו לעשות פעילויות בכדי לשלוח את הילדים.

שרה זנדברג: קיוויתי שהילדים יגיעו אחרי המפגש הזה.

תמר גוז'נסקי: מהו טווח הגילאים בכיתה?

שרה זנדברג: עד שלוש שנים, כמו שכתוב בחוזר המנכ"ל, ולא יותר מזה.

שרה זנדברג: אנחנו עמדנו על כך, וגם בחלוקה שחילקנו עמדנו על החלוקה הזאת.

שרה זנדברג: האידיאל הוא שנתיים, שלוש זה מקרים יותר חריגים.

שרה זנדברג: אבל זה נתון שאין לי מול עיני, אני אבדוק ואמסור לך אותו.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שיש לכם כיתה אחת לחובה א' וכיתה אחת לב' ג'.

תמר גוז'נסקי: ומה עם ילד בכיתה ה' או ו'?

שרה זנדברג: היות והאירגון נעשה לפני חמש שנים, עם הכשרת כח אדם, דיברנו עם מוחמד ועם האנשים בסביבה על כך שנעשה את אותו תהליך שקורה במיגזר היהודי ובמיגזר הערבי היום, כלומר כאשר כיתת הילדים הראשונה תגיע לחטיבה, אנחנו לא נעשה מרכז, כי לא עושים מרכזים לילדים חרשים, משום שהמטרה היא ללמוד תכנית לימודים שגם אם אין לך את ידע השפה בשפה הערבית יהיה לך את ידע העולם בשפת הסימנים.

שרה זנדברג: כלומר המטרה היא לשלב ילדים או לשים אותם ביחד עם ילדים שומעים.

שרה זנדברג: זה מעלה את רמת המודעות של שני הצדדים לצרכים ולחיברות של התהליך הזה.

שרה זנדברג: הדבר השני שקורה, תכנית הלימודים של כיתת לקויי השמיעה מקבילה לתכנית הלימודים הרגילה.

שרה זנדברג: אנחנו לא מבטיחים שהילד יצא עם רמת השפה הערבית.

שרה זנדברג: אנחנו מבטיחים לפחות שיהיה לו ידע עולם, מושגי יסוד, הבנה של תהליכים, הסקת מסקנות.

שרה זנדברג: אנחנו לא רוצים לפגוע בתהליכים קוגנטיביים שהם כל כך חשובים, משום שהפוטנציאל של הילד הוא תקין בסופו של דבר.

שרה זנדברג: כלומר כל התהליכים האלה יכולים להיבנות רק במסגרות מקבילות.

שרה זנדברג: כך גם לגבי הצרכים החברתיים של ילד בגיל בית ספר יסודי.

תמר גוז'נסקי: האם גבירתי חושבת שאפשר להעביר את הילדים לבתי ספר דוברי עברית?

שרה זנדברג: לא, אני אומרת שכאשר הם יגיעו לחטיבה הכיתה תיכנס לחטיבה קיימת במיגזר הבדואי, בהתאם לשיקולי דעת של מקום מגורים.

שרה זנדברג: כלומר אנחנו היינו מצפים שנוכל לבנות מצב שהחטיבה תהיה גם קרובה למקום מגוריו של הילד וגם תיתן לו את האפשרות ללמוד עם קבוצת הילדים השווים, שהיא גם מהווה קבוצת תמיכה וגם קבוצה חברתית.

שרה זנדברג: אלא שבכל הארץ אין לנו את זה.

שרה זנדברג: מספר הילדים החרשים הוא קטן מידי ואז בכל הארץ אנחנו בונים כיתה בחטיבה והילדים מוסעים אליה.

שרה זנדברג: אנחנו נבחר חטיבה שיש בה מגוון פעילויות, קודם כל נבחר חטיבה שממשיכה לתיכון כדי שלילדים יהיו רצף והמשכיות, ובמידת האפשר חטיבה שיש בה אולי גם תיכון טכנולוגי.

תמר גוז'נסקי: כמה תיכונים יש בנגב?

באנה שגרי בדארנה: יש שבעה תיכונים בשבעה יישובים מוכרים, ובעוד יישוב או שניים נוספים.

שרה זנדברג: אנחנו צריכים בסך הכל תיכון אחד.

שרה זנדברג: כבר היינו בכסייפה ודיברנו עם המועצה, וקיימת שם נכונות לפתוח את כסייפה להמשכיות.

שרה זנדברג: גם בתל שבע יש נכונות כזו.

שרה זנדברג: אנחנו נבחן את הדברים.

שרה זנדברג: יש לנו זמן מאחר ואת הפעילות הזאת עושים לקראת פסח.

שרה זנדברג: בפסח נבחן את האפשרויות מול מנהלי התיכונים.

שרה זנדברג: אנחנו גם ניפגש בשמחה עם ועד ההורים ואז נחליט.

שרה זנדברג: בדיוק כמו שהתהליך נעשה בכל המיגזרים בארץ.

שרה זנדברג: מה שאנחנו מעדיפים לא תמיד מתאפשר לנו.

שרה זנדברג: בתל אביב למשל, למרות שהיינו מעדיפים שהחטיבה והתיכון יהיו ביחד, הרי בשל אילוצים התלמידים לומדים בתיכון ביהוד ובחטיבה במקום אחר, ואין מה לעשות, הם עושים שני מעברים.

שרה זנדברג: לילדים חרשים זה לא קל.

שרה זנדברג: לעומת זה במיגזר הבדואי, בגלל שזה דבר שצומח עכשיו, אנחנו נוכל לבנות את זה בצורה מאוד טובה, על תיכונים שהם חטיבה ותיכון ביחד, שש שנתי, ואפשר יהיה לעשות את זה.

שרה זנדברג: דבר נוסף שברצוני לומר, היות וחוק החינוך המיוחד מקנה לילדים האלה זכויות עד גיל עשרים ואחד, אנחנו חושבים היום על איזו שהיא פעילות למיגזרים חלשים, כמו המיגזר הבדואי והערבי, שעדיין צריכים תמיכה מאסיבית בלמידה כי לא תמיד יש בית שתומך.

שרה זנדברג: קיים נתון עולמי המורה על כך שהורים בעלי השכלה לילד חרש זה הנתון מספר אחת להצלחה שלו בשילוב.

שרה זנדברג: אנחנו בונים תכניות מיוחדות להשלמת בגרויות.

שרה זנדברג: המטרה שלנו היא לתת לילדים האלה, למרות הפערים בשפה, ילדים שיש להם פערים בשפה בכל המיגזרים, את האפשרות לעשות השלמת בגרויות מגיל שמונה עשרה עד עשרים ואחת.

שרה זנדברג: זו תכנית מאוד ממוקדת, שהתחלנו אותה השנה בטירה ובתיכון יהוד, במטרה להביא יותר ילדים למסלולי בגרות, היות והביטוח הלאומי מקנה להם הכשרה מקצועית, וככל שיש להם יותר יכולות הם יוכלו לממש את ההכשרה המקצועית בתנאים יותר טובים או לכיוון מקצוע שהוא יותר נדרש ופחות צוארון כחול.

שרה זנדברג: דבר נוסף לגבי ההצטיידות, כשאנחנו מדברים על הצטיידות של כיתות לקויי שמיעה, הרשימה שבנה משרד החינוך לביטוח לאומי והתקבלה על ידו במלואה היא רשימה שברובה מבוססת על זה שלילד יש מכשיר שמיעה אישי.

שרה זנדברג: כלומר כשאנחנו מדברים על איטום אקוסטי של הכיתה, הדבר נעשה כי מכשיר השמיעה מטבעו מכניס יותר רעש מאשר דיבור, ולמרות ההתקדמות בפיתוח מכשירי השמיעה מדובר במכשיר שכאשר עושים הגברה של דיבור לילד מגבירים את כל הרעש, והרעש עושה מיסוך לדיבור.

שרה זנדברג: צריך גם לזכור שמרכזי ערים, כמו בתי הספר בתל אביב או בחיפה, יושבים על צמתים מאוד ראשיים והרעש שנכנס הוא רעש גדול.

שרה זנדברג: הייתי בכיתה בכסייפה לפני שבועיים.

שרה זנדברג: זו כיתה מאוד שקטה ממילא.

שרה זנדברג: כלומר זה לא שאנחנו לא עושים תהליך של הצטיידות.

שרה זנדברג: המועצה הסכימה לממן עשרים אחוז מהעלות, ובנוסף דיברנו על פיתוח החצר של הילדים, כדי שאם נעשה תשתית של גנים בשנים הבאות כבר תהיה לילדים חצר.

שרה זנדברג: כלומר אנחנו רואים ראיה רחבה.

שרה זנדברג: יחד עם זאת יש לזכור שכולם מדברים על ההצטיידות הזו כאילו אין בלתה.

שרה זנדברג: היא מאוד חשובה, אבל ההצטיידות הזאת במקרה דנן תבטיח לפחות לכל הילדים מכשיר שמיעה אישי, בדרך של מניפולציה שאנחנו עושים.

שרה זנדברג: אנחנו אומרים לביטוח הלאומי לתת איזה שהוא מכשיר מסויים, שהוא מכשיר תוצרת ישראל, שהוא היחיד שיש בו גם מכשיר אישי וגם מכשיר FM, כי הביטוח הלאומי אינו מאשר לנו מכשיר אישי.

שרה זנדברג: בגין זה יש קצבת נכות ויש קצבה של משרד הבריאות, אלא משום שהאוכלוסיה הזאת לא מממשת אותה הגענו לאיזה שהוא הסדר בעצימת עיניים ועכשיו הילדים יקבלו את המיכשור.

שרה זנדברג: התהליך בביטוח הלאומי הוא ארוך.

שרה זנדברג: היות וחוק החינוך המיוחד איננו כולל את ההצטיידות, אנחנו גם תלויים בביטוח הלאומי.

שרה זנדברג: עשינו הכל מול מסגרות הלימוד.

שרה זנדברג: הכנו להם רשימת הצטיידות והגענו עם הביטוח לאומי להסכמה על הרשימה הזאת.

שרה זנדברג: הכנו את העלויות כך שלא יצטרכו להגיש הצעות מחיר, והסכמנו עם הביטוח הלאומי על תקציבים לקלינאית תקשורת, למשחקים, לכיתה, כלומר כמעט הכל מוכן.

שרה זנדברג: לוועדות של ביטוח לאומי יש את הקצב שלהם.

שרה זנדברג: הדבר הוגש, וזה יקח קצת זמן.

שרה זנדברג: בינתיים לילדים לא יהיו מכשירי שמיעה.

שרה זנדברג: אין לי מושג כמה זמן זה ייקח מאחר ואני לא אחראית על הביטוח הלאומי.

שרה זנדברג: זה יכול לקחת שלושה חודשים או חצי שנה, וזה תלוי גם במהירות שבה חותמים על החוזה.

שרה זנדברג: יש לזכור כי השנה, בנוסף לכך, חוזר מנכ"ל הבא שיתפרסם מעלה את אגרת ילדי חוץ של ילדים חרשים.

שרה זנדברג: אנחנו מודעים לכך שהילדים שנמצאים במסגרות מיוחדות, גם כשהם בכיתות מיוחדות ויש להם מורה וסייעת ושעות שח"ם, שלא תמיד אנחנו יכולים לממש אותם בכל הארץ בגלל מחסור בכח אדם מתאים.

שרה זנדברג: העלינו את אגרת ילדי חוץ בגין זה שגם אם בית הספר עושה פעילות כלשהי, תרבותית, כמו ללכת להצגה, או שיש איזו שהיא פעילות של משחק והילדים האלה צריכים את התיווך של שפת הסימנים, אגרת ילדי חוץ עלתה בגין זה שהיא לקחה בחשבון שיהיה אדם שיצטרך לתווך בשפת הסימנים לפרקי זמן שונים במהלך השנה, והעלויות האלה ישולמו על ידי אגרה כזאת.

תמר גוז'נסקי: כשאת נכנסת היום לכיתה, כמה ילדים שומעים בעזרת מכשירים באופן מעשי?

שרה זנדברג: אותו חמישים אחוז ממשיך להגיע עם מכשירי שמיעה לכיתות.

תמר גוז'נסקי: במילים אחרות הילדים מגיעים לכיתה ומכשיר השמיעה לא פועל, או משום שהוא איננו או משום שאין לו בטריות, ואז הם באים, יושבים כמה שעות בכיתה והולכים הביתה מבלי שקיבלו שום דבר, כי הם לא שמעו שום דבר.

תמר גוז'נסקי: משרד החינוך לא מופקד על חינוך ההורים ואיני רואה איך ניתן בבת אחת לשכנע את כל ההורים וללמד את הנושא, למרות שאני חושבת שזה אולי הדבר הכי חשוב שצריך לעשות, בעיקר לגבי האמהות.

תמר גוז'נסקי: אם הייתם עושים פעולה טובה עם האמהות אני חושבת ששום אמא לא היתה שולחת את הילד שלה בלי מכשיר שמיעה ו/או בלי בטריה, כל אמא היתה יודעת שהמשמעות היא שהילד שלה לא ילמד שום דבר, בעצם לא יקרה שום דבר והוא סתם הולך לבית ספר.

תמר גוז'נסקי: באופן מעשי, אחרי שדיברנו על ההורים, אחרי שאמרנו שיש לנו פה בעיה ואנחנו לא יודעים מי יחנך את ההורים, חצי מהילדים יושבים בכיתה סתם.

תמר גוז'נסקי: נשארו הילדים, שאם הם באוקטובר בלי מכשיר שמיעה אז גם בינואר וגם במרץ הם יהיו בלי מכשיר שמיעה.

תמר גוז'נסקי: ואז בעצם שנת הלימודים תתבזבז לה, והילד רק באופן נומינלי כאילו הלך לבית ספר.

תמר גוז'נסקי: אני אומרת את זה לא כדי להצדיק את חוסר השיתוף פעולה של ההורים.

תמר גוז'נסקי: את פעולת ההסברה להורים צריך לעשות, אבל בינתיים אני לא רואה איך מערכת החינוך יכולה לומר שהיא מלמדת את הילד כשהוא לא שומע.

תמר גוז'נסקי: דבר שני, אני מבינה שבכל שנתון בנגב יש בסביבות שלושים ילדים חרשים.

תמר גוז'נסקי: אם כך מה קורה עם שלושים הילדים שהם היום בני שתים עשרה וחמש עשרה ושבע עשרה, איפה נמצאים הילדים האלה, האם הם בבית או האם יש להם מסגרות לימוד?

תמר גוז'נסקי: הדבר השלישי, ברצוני להבין האם שפת הסימנים היא עברית או ערבית, כי בזמנו שמענו שהילדים מגיעים מבית ספר ניב ומוסדות אחרים ובעצם בבית לא יכולים לתקשר עם ההורים, עם הסביבה ועם הקהילה שלהם.

תמר גוז'נסקי: האם אתם מתמודדים עם נושא זה.

תמר גוז'נסקי: כמו כן ברצוני להבין כמה ילדים במיגזר הזה זוכים בשילוב בסופו של דבר.

תמר גוז'נסקי: נאמר כאן ששבעים וחמישה אחוז מהילדים היהודים משולבים, עם איזה אחוז מהילדים הבדואים הגעתם לשילוב.

אילן גילון: ברצוני לשאול שאלה נוספת, בנוגע לבעיה של מחסור בקלינאיות תקשורת, זה כבר כמה שנים שאין קלינאיות תקשורת, וגם אין עתודות.

אילן גילון: האם יש איזו שהיא מדיניות במשרד החינוך כיצד לעודד את זה, האם משהו נעשה בנושא הזה, כי זו כבר שנה שלישית או רביעית שאין קלינאיות תקשורת.

אילן גילון: ישנם מצבים מסויימים שהריצ'ינג-אאוט צריך להיות יותר חזק.

אילן גילון: ההשקעה יותר גדולה.

אילן גילון: הדבר דומה להורים שאף פעם לא שילמו אגרה לבית הספר, ואז הילד היה נענש פעמיים.

אילן גילון: אני לא אומר את זה לגבי הבדואים, כאן יש בעיה אחרת, אבל זאת הפרספקטיבה בה צריך לראות את הדברים.

אילן גילון: כנראה שאין מנוס אלא לגשת אל המקום במצב שהמקום לא יכול לגשת אלינו.

אילן גילון: זה מה שנראה לי שכאן צריך לעשות.

שרה זנדברג: לגבי מכשירי השמיעה אכן תיארת מצב עגום.

שרה זנדברג: אנחנו פותרים את המצב בשתי דרכים.

שרה זנדברג: ראשית לגבי מה שנקרא תהליך הלמידה של ילדים.

שרה זנדברג: תהליך הלמידה של ילדים יכול להיות אוראלי ויכול להיות בשפת סימנים, שהינה שפה לכל דבר.

שרה זנדברג: לכן אנחנו מכשירים כל כך את המורים ונותנים להם, גם לאלה שלמדו שפת סימנים, קורסי המשך.

שרה זנדברג: כלומר שליטה בשפה מסויימת והעברת התוכן באמצעות שפה יש לה משמעות לפיתוח אינטלקטואלי, שפתי, של ידע העולם, והיכולת של הילד להגיע להתפתחות יותר גבוהה.

שרה זנדברג: מהבחינה הזאת יום הלימודים של הילד הוא יום לימודים לכל דבר.

שרה זנדברג: בכל המסגרות, בכל הארץ, בכל העולם, הלמידה של השפה העיקרית, ברמה האורלית, היא דרך הכתיבה והקריאה.

שרה זנדברג: כלומר ילדים חרשים את מרבית למידת השפה שלהם עושים בתיווך של קריאה.

שרה זנדברג: התהליך הזה הוא מאוד מאוד לא פשוט עבורם, כי לקריאה צריך להגיע עם ידע עולם, עם אוצר מילים ועם ידע מורפולוגי, ואת כל זה אין להם.

שרה זנדברג: כלומר כשאנחנו עושים את התהליך עם ילד חרש הוא אינו דומה לתהליך שקורה לילד הרגיל.

שרה זנדברג: דרך התיווך של הקריאה אנחנו מלמדים שפה, והתהליך הזה הוא תהליך איטי.

שרה זנדברג: לכן ציינתי כי המחקר בכל העולם מציין שילד חרש בוגר בית ספר לחינוך מיוחד לחרשים או כיתות מיוחדות גומר את בית הספר התיכון ברמה של כיתה ג' ד'.

שרה זנדברג: זה מחקר שהתחיל ב1904-, על ידי פינטו, ואנחנו עברנו כבר מאה ועדיין נמצאים באותם סטטיסטיקות בכל העולם.

שרה זנדברג: זה רק אומר לנו שזו פגיעה מאוד קשה בשפה.

שרה זנדברג: אין לנו יומרות להיות יותר מהעולם המערבי.

שרה זנדברג: אנחנו מאוד משתדלים, אנחנו מאוד רוצים, אבל גם לנו יש נתונים דומים לגבי ילדים חרשים בוגרי מסגרות מיוחדות, כיתות מיוחדות, לא משולבים.

שרה זנדברג: זו סטטיסטיקה עולמית והיא לא שונה אצלנו.

שרה זנדברג: לפני שנה הגענו לרמת כיתה ה',כלומר לפעמים יש לנו סטטיסטיקות יותר טובות בגין השקעה באמת מאוד מאסיבית ומגיל צעיר.

שרה זנדברג: דבר נוסף שאנחנו עושים, אנחנו קונים לילדים דרך הביטוח הלאומי מכשירי שמיעה אישיים.

שרה זנדברג: אנחנו לא שולחים אותם הביתה כי הם יתקלקלו ולא ישמרו אותם, או לפעמים אפילו מוכרים אותם.

שרה זנדברג: בעצם אני לא רוצה להגיד כלום בעניין זה.

שרה זנדברג: בתום יום הלימודים אנחנו מורידים את המכשיר לצערנו, ממש לצערנו.

שרה זנדברג: ילד צריך להיות חשוף לרמת שמיעה במהלך כל היום, אבל הוא לא יחזור תמיד עם המכשיר.

שרה זנדברג: אז כשאנחנו מקבלים מהקרן לפיתוח שירותים לנכים מיכשור שנשאר בבית הספר ואז ביום הלמידה של ילד הוא נמצא כל היום עם מכשיר שמיעה.

שרה זנדברג: אנחנו גם דואגים דרך "שמע" ודרך קרנות מיוחדות לקנות בטריות.

תמר גוז'נסקי: האם כל ילד שמגיע בשמונה בבוקר בלי מכשיר מהבית מקבל מכשיר בכיתה?

שרה זנדברג: חלקם מקבלים.

שרה זנדברג: לא לכולם יש לנו.

איתן מיכאלי: אני הייתי בשגב בביקור, והיתה קבוצה לא גדולה של ילדים בכיתה.

איתן מיכאלי: היו שם שני ילדים מבין קבוצת החרשים בשגב עם מכשירי שמיעה.

איתן מיכאלי: כמובן, היות ועוד לא היתה הצטיידות, אז לא היה שום מכשיר שמיעה בשגב שלום להשאיל לילדים למשך אותו יום.

איתן מיכאלי: זאת אומרת שמרבית הילדים למעשה לא היו להם הכלים.

שרה זנדברג: אכן אין ציוד כל עוד אין הצטיידות מהביטוח הלאומי, וגם זה נעשה ברמיה.

שרה זנדברג: אני מצהירה כאן שזו רמיה מוחלטת שאני משתתפת בה ומודה ברישה גלי בנושא, אבל אחרת לילדים לא יהיה מכשיר שמיעה.

שרה זנדברג: אז אנחנו מחכים שתגיע הצטיידות, ואז יהיו מכשירי שמיעה.

שרה זנדברג: אני רוצה דבר נוסף.

שרה זנדברג: הדברים מוצגים כאילו הכל יהיה בסדר אם רק יהיה מכשיר שמיעה.

שרה זנדברג: תהליך של שפה מתחיל מגיל הלידה.

שרה זנדברג: יש לנו שנה של הכנה לצורך הוצאת המילה הראשונה.

שרה זנדברג: אם הייתי מביאה לוועדה הקלטה איך ילד חרש שומע דרך המכשיר הייתם מבינים שהמכשיר הזה זה דבר מאוד מאוד עלוב, כי הוא שומע רעשים ולא דיבור.

שרה זנדברג: זאת אומרת גם התהליך של ללמוד לשמוע, ואימוני השמיעה דרך המכשיר זה תהליך של שנתיים שלוש.

שרה זנדברג: כלומר אין לנו פה מקסמי קסם ולא דברים שבבת אחת יעשו איזה שהוא תהליך.

שרה זנדברג: לגבי אחוזים, מתוך מאתיים שלושים ילדים ארבעים ילדים היום משתלבים.

שרה זנדברג: ומשתלבים יפה, הייתי אומרת.

שרה זנדברג: זה השילוב האינדוידואלי.

שרה זנדברג: הכיתות המיוחדות, גם במיגזר היהודי וגם במיגזר הערבי משתלבות בפעילויות חברתיות של בית הספר.

שרה זנדברג: התהליך קורה בכל העולם וגם בישראל.

שרה זנדברג: פעם הילדים היו הולכים לבי"ס ניב.

שרה זנדברג: היום בגין הזכאות של החוק ללכת למסגרת הכי פחות מגבילה הילדים וההורים בוחרים ללכת לכיתה מיוחדת בתוך בית ספר רגיל.

שרה זנדברג: אלא שמדובר בילדים עם פערי שפה מאוד גדולים.

שרה זנדברג: אנחנו מדברים על השלב החד מילי, זה השלב של שנה וחצי.

שרה זנדברג: מרבית הילדים שנכנסים לכיתה א', ולא משנה אם במיגזר יהודי, בדואי או ערבי, נכנסים ברמה של השלב החד מילי.

שרה זנדברג: זה ילד שיש לו רק מילים.

שרה זנדברג: מקסימום הוא הגיע לשלב הצירופים.

שרה זנדברג: אנחנו מדברים על פערי שפה מאוד מאוד גדולים.

איתן מיכאלי: סליחה, אני לא קונה את זה.

איתן מיכאלי: אני חינכתי בבית הספר התעשייתי בפריקלס, לימדתי בן של רב העיר ערד, הייתי מורה שלו למתמטיקה והייתי מחנך של הבן השני מט' עד יב'.

איתן מיכאלי: הוא היה קודם בבית ספר ניב, אני מדבר על אי אלו שנים אחורה, והוא היה התלמיד המצטיין שלי בכיתה, כי היכולות שלו היו כאלה.

שרה זנדברג: לפני חמש עשרה שנה ועשרים שנה היה רק בית ספר ניב.

שרה זנדברג: הלכו לשם הילדים שהיום נכנסים לשילוב אינדוידואלי, והלכו לשם הילדים שיש להם רמות שפה מאוד גבוהות.

שרה זנדברג: סטטיסטיקה לא נבנית ממקרה בודד.

תמר גוז'נסקי: האם במיגזר הבדואי מדובר בעשרים אחוז שילוב?

שרה זנדברג: לא, זה בכלל, בכל הארץ.

שרה זנדברג: לכיתה מיוחדת בכיתה א' הילדים נכנסים בשלב החד מילי או הדיקדוקי המוקדם, לא יותר מזה, ועל זה אני יכולה לספק לך נתונים, כי אנחנו בודקים את כל הילדים ואנחנו בודקים אותם כל שלוש שנים.

שרה זנדברג: לגבי מסגרות המשך, כיום בעצם הבנים לומדים באונים כפר סבא,

איתן מיכאלי: חלקם, לא כולם.

איתן מיכאלי: יש נשירה, באופן טבעי.

שרה זנדברג: כן, אבל יש לנו היום שבעה עשר ילדים באונים כפר סבא.

תמר גוז'נסקי: בכמה כיתות?

שרה זנדברג: הפ מפוזרים על פני הכיתות, החל מכיתה ט'.

תמר גוז'נסקי: יש לנו שלושים ילדים בשנתון, חמישה עשר בנים, חמש עשרה בנות.

תמר גוז'נסקי: הלימודים באונים נמשכים שלוש או ארבע שנים?

שרה זנדברג: חמש שנים.

תמר גוז'נסקי: אם כך לפי החשבון שלי שבעים וחמישה ילדים היו צריכים ללמוד שם כעת.

שרה זנדברג: יש בערך עוד עשרים בנים, ויש ילדים שלא מממשים את זכאותם.

שרה זנדברג: חלק מהבנות הולכות לניב, וגם זה היה מאבק עם ההורים.

שרה זנדברג: חלק מהילדים, גם במיגזר היהודי וגם במיגזר הערבי, לא מממשים את זכאותם.

שרה זנדברג: חוק החינוך הוא חינם, הוא לא חובה החל מגיל שש עשרה.

שרה זנדברג: אני רוצה שהילדים ילמדו בתיכון מסודר באיזור מגוריהם בהתאם לזכאות של כל הילדים החרשים במדינת ישראל.

איתן מיכאלי: אני מבין את זה.

איתן מיכאלי: אני רוצה לחדד את הדברים.

איתן מיכאלי: אותו גרעין קשה של ילדים שמכל מיני סיבות, בין אם הפוטנציאל שלהם היה פחות תקין ובין אם קלטנו אותם וטיפלנו בהם במועד מאוחר מידי או מכל סיבה אחרת, יש גרעין קשה של ילדים שלא משתלבים.

איתן מיכאלי: הם לא משתלבים גם כשהם מגיעים לכיתה י' וגם כשהם מגיעים לכיתה יא'.

איתן מיכאלי: הם משתלבים בפעילות אקסטרא-קוריקולרית, וזה חשוב, למרות שההורים לא בדיוק תמיד מודעים לזה.

איתן מיכאלי: הם לא משתלבים בלימודים.

איתן מיכאלי: איזה פתרון חינוכי אנחנו מציעים להם.

איתן מיכאלי: אני סבור שלקחת אוכלוסיה מוחלשת ומסורתית מהנגב ולשלוח אותה באופן הזה, להגיד יש אונים כפר סבא, תממשו את זכאותכם אם אתם רוצים, אל תממשו אם אתם לא רוצים, זו לא תשובה הולמת.

שרה זנדברג: כפי שאמרתי אותה קבוצה של ילדים שהתחילה בניב תסיים בניב.

שרה זנדברג: דיברנו על חטיבות המשך, ומי שלא מתאים יהיה לו הפתרון בדיוק כמו הפתרון הארצי.

שרה זנדברג: אונים כפר סבא בנוי לילדים כאלה, לכן יש תנאי פנימייה לאותה קבוצת ילדים.

שרה זנדברג: זו קבוצה קטנה.

איתן מיכאלי: המקום לא מתאים לבנות ולא מתאים גם לחלק מהבנים.

שרה זנדברג: לכן אנחנו נעשה את המסגרות בתוך הקהילה, מסגרות בחטיבה ובתיכון, כפי שתיארתי.

שרה זנדברג: ברצוני להתייחס לשאלה על שפת סימנים.

שרה זנדברג: שפת סימנים ישראלית היא שפה מאוד אקלקטית.

שרה זנדברג: היא שפה שנולדה מתוך מה שנקרא פזורות מאוד רבות, וכתוצאה מכך היא היתה עשוייה להיות שפת הסימנים של הייקים, שפת הסימנים של הבולגרים וגם של הבדואים בנגב.

שרה זנדברג: שפת הסימנים יש לה דיקדוק ותחביר בכל העולם, והמילים הם שונות לעיתים.

שרה זנדברג: גם מרבית המילים הם די דומות כי יש בה איקונות.

שרה זנדברג: כלומר יש מספר מילים שיש להם כמה וכמה סימנים, בהתאם לקהילות.

שרה זנדברג: אני מסיימת בימים אלה את כתיבת המילון הממוחשב בשפת סימנים ישראלית, שבו בדקנו את הסימנים של אוכלוסיות בקצוות שונים של פזורות והכנסנו את הסימנים שלהם גם כן.

שרה זנדברג: המטרה של המערכת היא שכמו שיש שפה עברית רשמית ויש שפה ערבית רשמית יש גם שפת סימנים רשמית, שבה תהיה יכולת של תקשורת של כל הילדים החרשים בארץ, ללא הבדל דת גזע ומין, ואנחנו נתנו כבוד לכל אחת מהפזורות.

שרה זנדברג: למשל לאבטיח יש שישה סימנים, כדי שכולם יהיו מרוצים אבל גם יכירו את הסימנים של האחרים.

שרה זנדברג: המילון, אם אגמור לכתוב את ההקדמה, יצא לאור בעוד חודש חודשיים ויחולק חינם לכל מסגרות החינוך.

שרה זנדברג: הוא מילון בעברית, ערבית, אנגלית ורוסית, כך שהוא יענה לצורך מאוד רחב של אוכלוסיות שונות, ואז גם כאשר מורה נתקל בזה שהוא לא יודע איזו מילה מסויימת והיא חסרה לו יהיה לפניו מילון ממוחשב שיראה בתמונת וידיאו מלאה על מסך המחשב את כל הסימן וההתפתחות שלו, המיקום שלו, התנועה שלו, ותוסבר לו גם במילון נוסף שחיברנו כל המשמעות של המילה.

באנה שגרי בדרנה: בעניין החטיבות, מטיפול שלי בנושא אחר הקשור לחינוך בנגב נודע לי ממשרד החינוך שבעצם הנוהל ביישובים הבלתי מוכרים הוא שאין חטיבות ביניים, ולא מוכנים בכלל לעשות חטיבות ביניים, אלא בתי הספר הם עד כיתה ט' בלבד.

באנה שגרי בדרנה: צריך לדבר על המשכיות באותו בית ספר שהילדים נמצאים בו, כי זה הכי יציב לילדים, והילדים לא ישנו את מקום מגוריהם.

באנה שגרי בדרנה: בעצם עד היום אין פתרונות לילדים בוגרים יותר.

באנה שגרי בדרנה: הפתרונות ניתנים במסגרת חברתית תרבותית מאוד מאוד לא מתאימה.

באנה שגרי בדרנה: אני אמנם עורכת דין אבל עבדתי כשש שנים בחינוך המיוחד לפני כן, מתוכם כשנה וחצי עם ילדים לקויי שמיעה.

באנה שגרי בדרנה: עם כל הכבוד, נכון שיש שפת סימנים שנקראת שפת סימנים ישראלית, אני עבדתי בבית ספר שיש בו גם ילדים יהודים וגם ילדים ערבים, ויש פער ענק בשפה ופער מאוד גדול בתרבות.

באנה שגרי בדרנה: נאמר כאן ששפת הסימנים הישראלית היא שפה אחידה אך בפועל זה לא מתממש.

באנה שגרי בדרנה: כמו כן עצם העובדה שהילדים הערבים לומדים שפה שהיא שפה ישראלית הופכת אותם למנותקים מהתרבות שלהם ומנותקים משפת הסימנים בשפה הערבית, הנמצאת בעולם הערבי מסביבם, ואם הם רואים חדשות מירדן למשל, כמובן שהם לא יודעים אף מילה.

שרה זנדברג: זה בכלל לא נכון מה שאת אומרת.

שרה זנדברג: עם כל הכבוד לזה שעבדת בתחום, צריך לדעת הרבה על שפת סימנים בשביל להבין.

שרה זנדברג: כשאנחנו נוסעים בעולם, לכנסים שונים, אנחנו מבינים אנשים גם מצ'כיה ומהונגריה, שכולם מדברים בשפת סימנים.

שרה זנדברג: צריך ענווה מסויימת כשאתה לא יודע על נושא מסויים.

תמר גוז'נסקי: יש לי שאלה להורים שנמצאים פה איתנו.

תמר גוז'נסקי: נשמעה פה ביקורת שחזרה כמה פעמים על חוסר שיתוף פעולה מההורים, ושבעצם ההורים לא מבינים שהם צריכים, מייד כשמגלים שילד סובל מבעיית שמיעה, אפילו אם זה בגיל כמה חודשים, עליהם להיות הראשונים לטפל.

תמר גוז'נסקי: עד כמה אתם מכירים את הבעיה והאם ניסיתם לעשות משהו לפתרונה.

תמר גוז'נסקי: אני מבינה שקשור בנושא גם משרד הבריאות והמרכזים להתפתחות הילד.

תמר גוז'נסקי: אולי מישהו מכם יכול לדבר על איך זה כשנולד ילד חרש, ומגלים בגיל שלושה או חמישה חודשים שיש בעיה של שמיעה.

תמר גוז'נסקי: אני מבינה שכאשר כבר יש ילד חרש אחד אז נעשים יותר רגישים לילד השני.

תמר גוז'נסקי: ברצוני להבין מה קורה אצל ההורים, איך אתם רואים את הדברים.

סעיד אלנסאסרה: יש לי ילד שהוא בגיל שנה.

סעיד אלנסאסרה: עשיתי את כל הבדיקות והסתבר שהילד הזה הוא חרש.

סעיד אלנסאסרה: נשמעה כאן הרבה ביקורת על ההורים, ולא שאני שולל את הדברים אבל גם לא מצדיק.

סעיד אלנסאסרה: לשבעים אחוז או שמונים אחוז מהילדים יש מכשיר שמיעה.

סעיד אלנסאסרה: למשל שני הילדים שלי מגיל אפס יש להם מכשיר.

סעיד אלנסאסרה: ההורים היום יודעים, לא חסרה מודעות.

סעיד אלנסאסרה: כבר הבינו מה צריך הילד.

סעיד אלנסאסרה: הבעיה היא הכלים.

סעיד אלנסאסרה: באיזה כלים צריך להשתמש עם הילד.

סעיד אלנסאסרה: אין להם את הכלים המתאימים.

סעיד אלנסאסרה: אם אנחנו פונים למשרד החינוך, אין לו את הכלים לספק לי.

סעיד אלנסאסרה: למשל ציוד ומורים מוסמכים.

תמר גוז'נסקי: איך אפשר להבטיח שכל ילד יגיע עם המכשיר מהבית, כדי שגם כשהוא הולך הביתה הוא ילך עם המכשיר, כי מכשיר שנותנים לו מהביטוח הלאומי נשאר בבית ספר ואז כשהילד הולך הביתה הוא לא שומע.

סעיד אלנסאסרה: תמר, עדיין אין מכשיר מביטוח לאומי.

סעיד אלנסאסרה: אני אבא לארבעה ילדים, זה נקרא רב גילאי.

סעיד אלנסאסרה: אין מכשירים מביטוח לאומי.

סעיד אלנסאסרה: אני מדבר על בעיה פרטנית, רק על שני ילדים שאני מטפל בהם.

סעיד אלנסאסרה: אם אני נמצא בתל ערד קשה לי לקבל שירות בבאר שבע.

סעיד אלנסאסרה: אני צריך לנסוע, או שאני צריך לנסוע לפתח תקווה לעבור טיפולים.

סעיד אלנסאסרה: אם רוצים לעשות בדיקה לגלות אם הילד חרש, צריך להיות שנה שלמה בתהליך.

תמר גוז'נסקי: האם בבאר שבע אתם לא יכולים לעשות את זה?

סעיד אלנסאסרה: זה לוקח חצי שנה.

סעיד אלנסאסרה: אם היום אתה רוצה בדיקת שמיעה עליך לחכות חצי שנה לפחות.

תמר גוז'נסקי: ואז מה אתם עושים?

סעיד אלנסאסרה: בחצי שנה הזאת אתה לא יודע מה לעשות.

סעיד אלנסאסרה: אומרים לך לפעמים כשאתה הולך לרופא אף אוזן גרון, יש לך בדיקת שמיעה.

סעיד אלנסאסרה: הילד חיכה מגיל אפס עד גיל שבעה חודשים עד שאני זכיתי לקבל תור בבאר שבע, רק בכדי שאגלה בדיוק, שאקח כמו שאומרים את האו.

סעיד אלנסאסרה: קיי., מאה אחוז שהילד הזה חרש.

סעיד אלנסאסרה: יש פה באמת בעיה, ההורים מתקשים הרבה בקטע הזה, מגיל אפס עד חצי שנה.

תמר גוז'נסקי: אם כך בעיה ראשונה זה לקבל את האיבחון.

סעיד אלנסאסרה: לקבל את האיבחון זה טירטור אחד גדול.

תמר גוז'נסקי: למה הזכרת את פתח תקווה?

סעיד אלנסאסרה: בפתח תקווה איפה שטיפלתי זה לוקח זמן קצר, אך לא כל אחד יכול ללכת לפתח תקווה, לבית חולים שניידר.

תמר גוז'נסקי: נסעת לשניידר כדי לקבל איבחון?

סעיד אלנסאסרה: כן, אני סיימתי כבר כל הטיפולים בילד בגיל שנה.

סעיד אלנסאסרה: עם הילד הקודם בבאר שבע לקח לי שנה וחצי עד שידעתי אם הילד חרש או לא חרש.

סעיד אלנסאסרה: אבל היום בגיל שנה אני כבר יודע, יש לי אבחנה, אני מופנה למיכ"ה והולך לגן מיכ"ה.

תמר גוז'נסקי: כלומר הבעיה הראשונה היא ההמתנה לתור לאיבחון.

תמר גוז'נסקי: מה הבעיה השניה?

סעיד אלנסאסרה: הבעיה השניה היא שלהורים נמאס מההמתנה.

סעיד אלנסאסרה: בנוסף לכך כאשר הם קונים את המכשיר, הם צריכים לדעת איפה לקנות ואיך להתאים את המכשיר.

סעיד אלנסאסרה: זה לוקח חצי שנה נוספת.

סעיד אלנסאסרה: אני לא יודע איפה אנחנו באמת עם העסק הזה, אם משרד הבריאות או משרד החינוך אמורים לסייע.

תמר גוז'נסקי: בגיל הזה הנושא באחריות משרד הבריאות.

סעיד אלנסאסרה: למשל הילד שלי בגיל שנה וחודשיים, אני מטפל בו, ואף אחד לא מסתכל או מפנה אותו.

תמר גוז'נסקי: האם במרכז להתפתחות הילד לא דיברו איתך?

סעיד אלנסאסרה: אף אחד לא דיבר איתי, אני לא קיבלתי ידע משום מקום.

איתן מיכאלי: במכון להתפתחות הילד הם לא עומדים בעומס.

איתן מיכאלי: המכון להתפתחות הילד קטן על אוכלוסית באר שבע והאיזור.

שרה זנדברג: יש את המכון להתפתחות הילד ויש את המרכז של ד"ר ...

שרה זנדברג: שגם עושה איתור.

תמר גוז'נסקי: מדובר פה על תורים, תור אחד שצריך לחכות לאיבחון, אחר כך מגיע תור שצריך לחכות להתאמת המכשיר המדוייק.

תמר גוז'נסקי: נאמר שכל הזמן הארוך הזה בעצם נכפה על ההורים בלי רצונם.

תמר גוז'נסקי: נניח שהם רוצים לעשות וכבר טורחים להגיע, עליהם להמתין עד גיל שנה וחצי ורק אז אולי יהיה לילד המכשיר המתאים, ובינתיים הוא הפסיד את התקופה הארוכה הזאת.

תמר גוז'נסקי: לכן שאלתי אתכם קודם על העניין של משרד הבריאות והקשר ביניכם, כי אם אנחנו לא נדאג לכך שהמשפחה תהיה כבר ממש מגיל מאוד צעיר בתוך המודעות הזאת והתיפעול, אנחנו בבעיה.

תמר גוז'נסקי: אחרי שהתאימו את המכשיר, איפה הבעיה הבאה?

סעיד אלנסאסרה: הבעיה הבאה הינה השילוב לגן המתאים.

סעיד אלנסאסרה: אתה הולך לגן מיכ"ה, נותנים לך שם שעה שבועית, עד גיל שלוש, ואתה צריך לקחת את הילד.

סעיד אלנסאסרה: יש אנשים שיש להם יכולת ויש אנשים שאין להם יכולת להסיע את הילד.

סעיד אלנסאסרה: אתה מקבל שעה עם קלינאית תקשורת ואתה צריך לקחת את הילד לבאר שבע.

סעיד אלנסאסרה: זה יוצר בעיות.

תמר גוז'נסקי: אין גן, מעון או משפחתון ביישובים?

סעיד אלנסאסרה: אין שום דבר עד גיל שלוש.

סעיד אלנסאסרה: אחרי שיש לילד מכשיר אני מחפש לו מקום מתאים.

סעיד אלנסאסרה: במיכ"ה נותנים לילד שעה שבועית.

סעיד אלנסאסרה: דרך אגב, לפני שבע שנים קיבלתי מכתב שלא אקבל טיפול בגן מיכ"ה.

סעיד אלנסאסרה: אפילו לגיל שלוש.

סעיד אלנסאסרה: וחבל שפיספסתי.

סעיד אלנסאסרה: באתי ואמרתי לה שאני אזרח ישראלי, הייתי אולי הראשון שדפק על השולחן ודרש תנאים לילד שלו במועצה.

סעיד אלנסאסרה: ואז הילד שלי בגיל שלוש ושמונה חודשים בא לבית ספר ניב.

סעיד אלנסאסרה: קראו לו הילד הקטן, מוחמד הקטן.

סעיד אלנסאסרה: היה סיפור ארוך עם הילד הזה.

סעיד אלנסאסרה: אני לא סולח לעצמי ששלחתי ילד בגיל שלוש שנים ושמונה חודשים ללמוד עם ילדים בוגרים שהיכו אותו כל יום.

סעיד אלנסאסרה: כל יום הוא היה בא מוכה, חתוך שיער, גזרו לו את הסוודר, כל יום היה לו סיפור אחר.

סעיד אלנסאסרה: אני יכול לכתוב ספר על הילד הזה.

תמר גוז'נסקי: זה היה כשאחרי גיל שלוש חיפשת גן עבורו,

סעיד אלנסאסרה: חיפשתי גן, ומצאתי בית ספר.

סעיד אלנסאסרה: לקחתי את הילד לבית ספר.

תמר גוז'נסקי: האם לילדים היותר קטנים מצאת גן אחר?

סעיד אלנסאסרה: לילדים הקטנים עכשיו הטירטור מתחיל.

סעיד אלנסאסרה: תאמיני לי, כל שנה הבעיה חוזרת.

סעיד אלנסאסרה: אותה הבעיה.

סעיד אלנסאסרה: בשנה הבאה אני אפתיע אותך, נשב כאן שוב ונדבר על אותה הבעיה.

סעיד אלנסאסרה: כל פעם שמבשלים את העוגיה ובא לי לאכול, מוסרים אותה למישהו אחר.

סעיד אלנסאסרה: זה לא טוב, זה עושה לי סחרחורת.

סעיד אלנסאסרה: ילד בכיתה א', ב', ג', ד', לצערי השילוב הרב גילאי בכסייפה, שאתם אומרים רק ב' וא' ביחד, ובכל כיתה צריכה מורה לעבוד עם תכנית אישית לכל ילד, זה לא נכון, וזה גם ייכשל ולא יסתדר.

תמר גוז'נסקי: בכיתה אחת לומדים מא' עד ד'?

סעיד אלנסאסרה: א' עד ד', כן.

סעיד אלנסאסרה: היום עדיין גם הגן כלול.

תמר גוז'נסקי: ילדים מגיל מגן עד כיתה ד' יושבים באותה כיתה?

סעיד אלנסאסרה: עד היום הם יושבים ביחד.

סעיד אלנסאסרה: בכסייפה עדיין יושבים ביחד כולם.

סעיד אלנסאסרה: אני מזמין אתכם לבוא לראות.

תמר גוז'נסקי: מה תעשה עם הילד בשנה הבאה, אתה יודע?

סעיד אלנסאסרה: את יודעת מה, זו בדיוק השאלה שאני רוצה לשאול.

סעיד אלנסאסרה: בשנה הבאה, מה לעשות עם הילד בשנה הבאה, בכיתה ה'.

סעיד אלנסאסרה: אני שואל שאלה, ואני שאלתי אותה דרך אגב כבר לפני שלוש שנים, והיא נשאלה גם כאן.

סעיד אלנסאסרה: מה יקרה בעוד שלוש שנים.

סעיד אלנסאסרה: מה יקרה בעוד שנה.

סעיד אלנסאסרה: תנו לי תכנית.

איתן מיכאלי: אני לא בטוח שמנהל בית הספר שייח' חמאד מוסא אבו-רביע, שלא היה המנהל המקורי שהיה אמור לקבל את הילדים האלה בכסייפה, מעוניין להמשיך במסגרות עד סוף כיתה ו'.

איתן מיכאלי: בשגב שלום המנהל עבדאללה יש לו עניין לפתח מספר שירותים לילדים בעלי צרכים מיוחדים.

איתן מיכאלי: יש לו עניין אבל יש שם אלף ואחת בעיות.

שרה זנדברג: אני הייתי שם ופגשתי את מנהל בית הספר, את אנשי המועצה ואת מנהל מחלקת החינוך.

שרה זנדברג: אף אחד לא התנגד.

שרה זנדברג: להיפך, הם מאוד שמחו ומוכנים לעשות תכנית פיתוח לבית הספר.

שרה זנדברג: סעיד צודק כשהוא שואל על העתיד.

שרה זנדברג: הילדים יסיימו ללמוד עד החטיבה בבית הספר שהם נמצאים בו, ומהחטיבה אנחנו נפתח חטיבה צומחת, שש שנתית.

סעיד אלנסאסרה: אנו זקוקים לתכנית עם התחייבות, לחמש שנים הקרובות.

סעיד אלנסאסרה: עד לחטיבה.

חסאן אבו-כף: אני רוצה להוסיף לגבי האשם שמטיל משרד החינוך על ההורים שהם לכאורה שולחים את ילדיהם בלי מכשיר.

חסאן אבו-כף: אני לא מסכים עם האשם הזה.

חסאן אבו-כף: יש לי ילדה שלומדת בבית ספר ניב, ואני הרבה שנים בבית ספר הזה.

תמר גוז'נסקי: בת כמה הילדה?

חסאן אבו-כף: הבת שלי בת שלוש עשרה.

חסאן אבו-כף: מרבית ההורים כן שולחים את הילדים שלהם עם מכשירי שמיעה.

חסאן אבו-כף: לא במאה אחוז, אבל עם האשם הזה אני לא מסכים.

חסאן אבו-כף: יש באמת חוסר מודעות להורים חדשים.

חסאן אבו-כף: אנשים שיש להם ילדים חדשים יש להם חוסר מודעות בנושא.

חסאן אבו-כף: הם פשוט לא יודעים שהם צריכים לדאוג למכשיר ולשלוח את הילד עם מכשיר לבית הספר.

חסאן אבו-כף: בסך הכל ההורה לא משתתף בהרבה אחוזים בקנייתו של מכשיר השמיעה.

חסאן אבו-כף: שבעים וחמישה אחוז מממן משרד הבריאות, ולכן אין הוצאה גדולה מלבד הבטריות, שזה לא כל פעם.

חסאן אבו-כף: אני לא מסכים עם האשם הזה של משרד החינוך שההורים מזניחים את הילדים ולא שולחים אותם עם מכשיר.

חסאן אבו-כף: זה פשוט לא נכון.

עלי: לילדה שלי יש מכשירים.

עלי: היא בת ארבע עכשיו ומגיל שנה וכמה חודשים עם המכשיר.

תמר גוז'נסקי: איך הגעת לטיפול, האם הגעת בעצמך?

עלי: רציתי להכניס אותה לגן מיכ"ה אבל לא קיבלו אותה שם, בבאר שבע.

תמר גוז'נסקי: למה?

עלי: לא יודע.

עלי: פניתי לכולם.

עלי: עשו לה ועדה ועשו הכל ובגן מיכ"ה לא קיבלו אותה, אפילו לא לשעה בשבוע.

עלי: לא מקבלים שם.

תמר גוז'נסקי: למה?

עלי: לא יודע.

תמר גוז'נסקי: הבנתי שמיכ"ה מספק את השירות לכל איזור הדרום,

שרה זנדברג: מיכ"ה היא אגודה וולונטרית, אין להם מספיק כח אדם גם בבאר שבע.

שרה זנדברג: זו אגודה וולונטרית הנמצאת בקשיים.

שרה זנדברג: צריך לזכור שהיחידה בבאר שבע לא מקבלת תרומות מהקהילה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להבין, הרי הזכות של הילד לקבל טיפולים פרא-רפואיים, כולל קלינאית תקשורת, מעוגנת בחוק ביטוח בריאות ממלכתי.

תמר גוז'נסקי: מיכ"ה או לא מיכ"ה, זה לא שייך לעניין.

תמר גוז'נסקי: בחוק ביטוח בריאות ממלכתי ילד שיש לו ליקוי אורגני, וחרשות זה ליקוי אורגני, אין הגבלה בכלל למספר הטיפולים וגם לא לשנות הטיפול שהוא זכאי להם.

תמר גוז'נסקי: ליקוי אורגני זה לכל החיים.

תמר גוז'נסקי: כלומר הילדים האלה זכאים מכח חוק ביטוח בריאות לטיפול, ולא משנה אם זה באמצעות מיכ"ה או באמצעות מישהו אחר.

תמר גוז'נסקי: זה לא חשוב מי נותן את השירות, אבל קופת חולים שהוא מבוטח בה חייבת לתת אותו.

תמר גוז'נסקי: הבעיה היא לדעתי שלהורים אין מושג על כך שבעצם קופת חולים צריכה לתת להם את כל השירות הזה.

תמר גוז'נסקי: היא חייבת למצוא את הספק כל זמן שזה נחוץ.

תמר גוז'נסקי: מה שנעשה בבית הספר ובכיתות הלימוד זה בכלל משהו אחר.

תמר גוז'נסקי: ברגע שמדובר במגבלה שהיא גופנית כמו חרשות או פיגור למשל, והרופא או המאבחן במרכז להתפתחות הילד קבע שהילד הזה צריך לקבל שעתיים, שלוש או ארבע שעות בשבוע קלינאית תקשורת או פיזיותרפיה, מה שהוא צריך לקבל מגיע ללא כל קשר מי נותן את השירות.

תמר גוז'נסקי: הבעיה היא שנראה שההורים האלה לא יודעים שהם צריכים לדפוק על השולחן בקופת חולים קודם כל.

תמר גוז'נסקי: עד גיל שלוש, באופן חד משמעי, אין אף אחד אחר.

תמר גוז'נסקי: משרד החינוך לא קיים עד גיל שלוש.

תמר גוז'נסקי: זה החוק.

תמר גוז'נסקי: הם הרי משלמים ביטוח בריאות ומבוטחים בביטוח בריאות, והם לא מקבלים את זה.

תמר גוז'נסקי: דבר שני, משרד העבודה והרווחה צריך לספק להורים פתרונות של מעונות/משפחתונים לילדים האלה.

תמר גוז'נסקי: מאחר שכל המערכת הזאת, שהיא בעצם המערכת הראשונית, מרגע שהילד רק נולד, הינה כל כך לקוייה, הרי שאתם מקבלים אחר כך את הפירות של המערכת הלקוייה הזו.

תמר גוז'נסקי: אתם שומעים פה שיש הורים שכן מודעים ושכן נלחמו ועשו לקידום ילדיהם, אבל תשמעו את הקשיים הלא יאומנו.

תמר גוז'נסקי: הורים צריכים לנסוע מהנגב לשניידר, אתם תופסים את המרחקים שצריך לגרור ילד כדי לקבל את האיבחון בזמן, כי בשניידר עושים את זה יותר מהר.

תמר גוז'נסקי: לכן אני אומרת שאם אתם רוצים את טובת הילדים, ומאחר שנקודת המוצא היא שאתם רוצים את טובת הילדים ואתם בדיוק אלה שאחראים לתחום הזה, הרי חייבים לדאוג לכך שהילדים האלה מגיל אפס יקבלו את השירותים, את כל ההדרכות האלה וכן הלאה.

תמר גוז'נסקי: נאמר פה שעשרים וחמישה אחוז ממחיר המכשיר זה לא כל כך הרבה כסף.

תמר גוז'נסקי: בזמנו כשהיינו בתל שבע דיברו על הבדיקה.

תמר גוז'נסקי: דובר על זה שהילדים האלה אי אפשר להתאים להם מכשיר, כולל של הביטוח לאומי, כי לא עשו להם בדיקה.

תמר גוז'נסקי: אין להם את הנייר של הבדיקה.

תמר גוז'נסקי: ואז אמרו להם להורים תביאו נייר בדיקה, וחלק מהילדים הביאו וחלק לא הביאו.

תמר גוז'נסקי: בישיבה חגיגית התקבלה החלטה שהביטוח הלאומי יבוא יום אחד לבית הספר, תארו לעצמכם את הדבר המדהים הזה, ויעשה לכל הילדים שאין להם בדיקות את הבדיקה במקום, כי אם ההורים שלהם לא לקחו אותם זה לא אומר שהם צריכים לסבול.

תמר גוז'נסקי: ואחר כך הם נתנו את המכשירים וכן הלאה.

תמר גוז'נסקי: פתרון יצירתי כזה שהוא בסך הכל דבר קטן.

תמר גוז'נסקי: אינני יודעת כמה עולה לביטוח הלאומי להביא את הרופא אל הילדים במקום את הילדים אל המאבחן, מכל מקום זה מסוג הדברים שעליהם אני מדברת.

שרה זנדברג: משרד החינוך עשה את זה ולא הביטוח הלאומי.

שרה זנדברג: רק שיהיה נתון מדוייק.

שרה זנדברג: .

תמר גוז'נסקי: בסדר, יכול להיות שמשרד החינוך עשה את זה, וכל הכבוד לו.

תמר גוז'נסקי: מה אני רוצה לומר זה שבמערכות כאלה, בעיקר מי שגר בפזורה ולא בתוך יישוב גדול, אם המערכות לא יגיעו אל הילדים אנחנו נישאר תקועים.

תמר גוז'נסקי: האחוזים של ההצלחה יישארו כל הזמן מצומצמים.

שרה זנדברג: פתחתי את דבריי ואמרתי שאנחנו מדברים על אוכלוסיה שאין לה באחוזים אח ורע בעולם, לא רק בעולם הערבי.

שרה זנדברג: לא סתם אמרתי את זה.

שרה זנדברג: זאת אומרת שאנחנו משרד החינוך נעשה הכל.

שרה זנדברג: אנחנו פותחים עוד מסגרות כי הילדים גדלים.

שרה זנדברג: היתה לנו חשיבה על מורה מיומנת מול מורה, ואנחנו גם רוצים לפתוח את המסגרות כך שלא נישאר בדקה התשעים תקועים, ואז יהיו לנו חטיבות והכל.

שרה זנדברג: אין מה לעשות, דור המדבר לפעמים עובר קשיים, אבל אנחנו נעשה את הכל כדי שזה יהיה הכי פחות שניתן.

שרה זנדברג: יחד עם זאת אני מקווה שמהוועדה הזאת יצא משהו.

שרה זנדברג: אולי בגלל האחוז הכל כך גדול של הילדים החרשים ובכלל אנשים חרשים, התאמת מכשיר שמיעה לוקחת לתינוק חצי שנה, זאת אומרת שחצי שנה הורה צריך לבוא לבדיקות שמיעה, ללכת הביתה, מתקינים מכשיר אחד ומחזירים אותו.

שרה זנדברג: המכשירים ניתנים בהתחלה בהשאלה כי לא יודעים איזה מכשיר מתאים.

שרה זנדברג: כלומר התהליך הוא ארוך בכל מקרה, זה לא משנה איזה ילד מאיזה מיגזר.

שרה זנדברג: אם אנחנו מדברים על אוכלוסיה שגרה רחוק, שאין לה תנאים וכו', גם האוכלוסיה היהודית נוסעת המון.

שרה זנדברג: מי שגר בקיסריה למשל מקבל את השירות שלו רק בתל אביב, אז בשביל פעם בשבוע או פעמיים קלינאית תקשורת הוא נוסע לתל אביב.

שרה זנדברג: מחדרה עד גדרה השירות הוא בתל אביב.

שרה זנדברג: אז צריך לקחת את זה בחשבון.

שרה זנדברג: ולא לכולם יש את היכולת ואת האמצעים.

שרה זנדברג: אני חושבת שצריך להקים איזה שהוא פורום בין משרד החינוך למשרד העבודה והרווחה והבריאות, ולהקים יחד מרכז אודיולוגי, שיהיה נגיש לבדיקות שמיעה.

שרה זנדברג: גם הקלינאית שלנו, כשאני שולחת אותה, אני שולחת אותה לעשות הסברה, לעשות איזו שהיא הדרכה למורים, ואם הורה מגיע היא גם מדריכה אותו לשיחה בבית ולתקשורת ולאמצעים.

שרה זנדברג: אני אפילו הייתי מפנה כמה שעות ממנה לתוך מרכז כזה, ומשרד הבריאות היה תורם את שלו וכו' על מנת שנעשה להורים איזה שהוא מרכז בו הם יוכלו לקבל שירות מקצועי, במיוחד את החלק הרפואי שבו.

שרה זנדברג: למשל אם ילד מגיע וכבר שמו לו מכשיר שמיעה, אבל יש לו פקקים באוזניים, דבר כל כך טריויאלי לילדים, אז אני כבר בודקת את המכשיר, אז יש לו בטריות ויש לו מכשיר וזה פנטסטי, ואז אני מסתכלת על האוזן של הילד והיא כולה צהובה, כלומר אין מעבר בכלל של אויר.

שרה זנדברג: הטיפול צריך להיות משהו מאוד יומיומי אפילו, ואין לנו את זה שם.

שרה זנדברג: המטרה היא שאוכל לחייב הורה לבדוק לילד את האוזניים או לבדוק את המכשיר.

שרה זנדברג: בעיה נוספת, כשהבאתי את האודיולוגית שבדקה לילדים את המכשירים והתאמתי להם את המכשירים, כי אני גם קלינאית תקשורת ואודיולוגית במקצוע שלי, לאחר מכן היתה לנו בעיה שלכל אוזן יש תנוך אחר, וההורה חייב לקחת את הילד שלו לדגימה כי החוק אוסר עלי לעשות לו דגימה בבית הספר, אחרת תאמיני לי שהייתי עושה גם את זה.

שרה זנדברג: עד היום יש ילדים שיש לי מכשיר עבורם, שכבר עשיתי להם בדיקת שמיעה, ואין לי את הפלסטיק הפשוט הזה בשביל להחדיר להם את זה לאוזן.

שרה זנדברג: ברצוני להתנצל אם אמרתי שאני מאשימה את ההורים.

שרה זנדברג: אני איך שהוא מאשימה את הכל ביחד על כך שהדבר הזה לא דופק.

שרה זנדברג: אבל העובדה היא שהוא לא דופק.

שרה זנדברג: היינו בכסייפה וראינו שמתוך עשרה ילדים שניים היו עם מכשיר שמיעה.

שרה זנדברג: בשגב שלום אותו מצב.

שרה זנדברג: בתל שבע המצב כבר יותר טוב.

תמר גוז'נסקי: אני מקבלת את ההצעה שלך.

תמר גוז'נסקי: אני יכולה להוסיף שבנושא של קלינאיות תקשורת הוועדה הזאת, גם בגלגולה הקודם, טיפלה בנושא והיה מדובר על פתיחת מחלקות להפרעות בתקשורת בעוד שתי אוניברסיטאות.

תמר גוז'נסקי: היתה גם הצעה להכשיר סייעות שבינתיים לא יהיו ברמה של קלינאיות תקשורת אבל לפחות יהיו ברמה כזו שיוכלו לסייע במשהו.

תמר גוז'נסקי: ניסו לעשות את זה ואחר כך היתה התנגדות של בעלי המקצוע, והעניין הזה ירד.

תמר גוז'נסקי: לכן הבעיה הזאת היא קריטית.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהיום כשמדובר על כל כך הרבה אבטלה בארץ אפשר היה למצוא כמה וכמה אקדמאים ולעשות להם הסבה, גם ממקצועות פרא-רפואיים אחרים.

תמר גוז'נסקי: יש גם לפעמים התאגדות סקטוריאלית של בעלי מקצוע שיותר מידי חושבים על המקצוע שלהם ועל הסגירות שלו ופחות על כך שמדובר בגורלות של ילדים.

תמר גוז'נסקי: אבל זה ויכוח אחר.

שרה זנדברג: אם אנחנו מדברים על קלינאות תקשורת כפרופסיה, זו פרופסיה.

שרה זנדברג: אני חושבת שצריך לשאוף לכך שהפרופסיה תגדל, ואכן עשינו את המאמצים מול שלוש אוניברסיטאות.

תמר גוז'נסקי: נכון, אבל את מבינה שבינתיים גדלים דורות של ילדים שלא מקבלים אפילו שעה שבועית, אני כבר לא מדברת על יותר מזה.

תמר גוז'נסקי: אז יכול להיות שזה לא יהיה המושלם, אבל פעם בימים עברו לימדו בוגרות עשר שנות לימוד כמורות, כי זה מה שהיה במדינה.

תמר גוז'נסקי: מכל מקום אני לא רוצה לפתוח את הויכוח הזה.

תמר גוז'נסקי: זה ויכוח גדול בין משרד החינוך למשרד הבריאות על הנושאים האלה.

תמר גוז'נסקי: אני מקבלת את ההצעה הזו.

תמר גוז'נסקי: גבירתי לא ענתה על השאלה איך זה שלומדים ילדים מגיל מגן עד כיתה ד' באותה כיתה.

שרה זנדברג: אני הייתי במקום, היתה שם ילדה אחת בגן.

שרה זנדברג: ההורים לא שלחו את הילדים.

שרה זנדברג: הם יצאו מתחילת השנה נגד זה שאנחנו העברנו את הכיתות, ואי לכך באותו יום היו שתי כיתות עומדות מוכנות, שתי מורות ושתי סייעות.

שרה זנדברג: כל יום הגיעה ילדה אחת בלבד לגן.

שרה זנדברג: לשים אותה לבד לבד זה לא מתאים משיקולים אנושיים.

שרה זנדברג: הילדה ישבה עם המורה שלה, עם הסייעת שלה, אבל לא לבד.

שרה זנדברג: אז היא נשארה בכיתה.

שרה זנדברג: לא הייתי רוצה שילדה כזאת קטנה שתשב לבד.

שרה זנדברג: היא לא צריכה לקבל עונש בגלל שכל האחרים לא שלחו את הילדים.

תמי מירון: שמי תמי מירון ואני מייצגת את מיכ"ה.

תמי מירון: הוזכרנו בנושא של מיכ"ה באר שבע.

תמי מירון: רציתי להבהיר שמיכ"ה באר שבע כרגע פועלת בתוך מקלט, אין לה מקום.

תמי מירון: כרגע בונים מבנה למיכ"ה ואני מקווה שהוא יהיה גמור בקרוב.

תמי מירון: לגבי הטיפול שהיה לפני שלוש או ארבע שנים אני באמת לא יכולה לענות.

תמי מירון: אני יודעת שכיום מיכ"ה שולחת מדריכים אל הפזורה, כדי להדריך הורים.

תמר גוז'נסקי: איפה הם פוגשים את ההורים?

תמי מירון: אני לא יודעת בדיוק באיזה מקומות.

תמי מירון: בתל שבע בודאי.

דניאלה מונטל: להערכתי אין מספיק מידע להורים מה המערכת עושה.

דניאלה מונטל: יש לנו ועדה במשרד, אנחנו נוכל לעדכן אתכם.

תמר גוז'נסקי: אני מציעה שמיכ"ה ייצרו קשר עם ועד ההורים, כי הם אומרים שיש להם מדריכים ושבמקום לגרור את הילד לבאר שבע הם שולחים את המדריך אליכם.

תמי מירון: המדריכים מגיעים לבית הספר.

תמי מירון: גב' חסיה בן ישראל שהיא מנהלת מיכ"ה באר שבע.

סעיד אלנסאסרה: אחרי גיל שנה, לאן ילך הילד, איפה יש לו מסגרת, איפה יישב עד גיל שלוש?

תמי מירון: אני רוצה לספר לך על משהו שהוא כרגע באמת בשלבים ראשוניים לחלוטין של התהוות.

תמי מירון: ישבה ועדה עם פרוייקט אשלים של הג'ויינט, ישבנו בבאר שבע, באוניברסיטה, והמטרה היא להקים פרוייקט איתור ואחר כך גם טיפול בילדים בגילאי לידה עד שלוש.

תמי מירון: בין היתר הועלתה גם הצעה לשלב מדריכות מקומיות בהדרכה של האמהות, בכפרים במקום.

תמר גוז'נסקי: למה קופות חולים לא צריכות לעשות את זה?

תמר גוז'נסקי: זה לא התפקיד שלהם?

תמי מירון: אני חושבת שבהחלט.

תמי מירון: אנחנו באנו בעקבות פניה של פרוייקט אשלים, שהציע לנו להיות שותפים בתוך הפרוייקט הזה, וכמובן שאנחנו נתנו את ידינו.

תמי מירון: שוב, מדובר בשלבים ראשוניים שבראשוניים.

תמר גוז'נסקי: בינתיים איך ההורים יידעו על קיומם של המדריכים, והאם המדריכים מטפלים בילדים למטה מגיל שלוש נכון להיום.

תמי מירון: המדריכים היום נותנים הדרכות, כמה ששמעתי מחסיה, להורים לגילאי לידה עד שלוש שנים, בהדרכה של קלינאית תקשורת, שהיא בעצם מדריכה הורים שמדברים עברית וההורים אחר כך, פשוט משום המצוקה הגדולה, מעבירים את הדברים האלה בבית.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להבין, למה ההדרכה מועברת בעברית?

תמי מירון: משום שאין קלינאית תקשורת דוברת השפה הערבית.

תמר גוז'נסקי: האם זו הדרכה להורים?

תמי מירון: זו הדרכה שניתנת להורים על מנת שיוכלו בבית באיזו שהיא צורה לטפל בילדים.

תמר גוז'נסקי: איך אתם מגיעים להורים, איך מיכ"ה מאתר את ההורים האלה?

תמי מירון: דרך טיפות חלב.

תמי מירון: טיפות חלב ברוטינה שלהם בודקות ילדים, וצריכות לאתר ילדים עם ליקויי שמיעה.

תמר גוז'נסקי: אבל טיפות חלב לא עושות איבחונים.

תמר גוז'נסקי: מאחר וטיפות חלב קיימות גם בפזורה, יש להם יתרון.

תמר גוז'נסקי: האם אתם מכירים מדריכים שבאים לטיפות חלב?

תמי מירון: המדריכה של מיכ"ה לא מגיעה לטיפת חלב אלא לבתי הספר להדרכה.

סעיד אלנסאסרה: השאלה הנשאלת פה רק לגבי גילאי אפס עד שלוש.

סעיד אלנסאסרה: מגיל שלוש והלאה יש לנו כתובת, אבל מגיל אפס עד שלוש קיימת בעיה.

תמי מירון: עד כמה שידוע לי חסיה מטפלת גם בהדרכות.

תמר גוז'נסקי: נראה שבפועל ההורים לא יודעים על זה.

תמר גוז'נסקי: אני מציעה ליצור קשר ישיר, תחליפו כתובות וטלפונים ותנסו לבדוק איפה המדריכות האלה והאם הם אכן מסתובבות בשטח.

שרה זנדברג: זה חבל כי המדריכות האלה, לפחות אחת מהם משולמת על ידנו.

שרה זנדברג: כל עוד לא יוקם מרכז מסודר אני מאוד מזדהה עם הסבל של ההורים.

שרה זנדברג: חייבים להקים מרכז שההדרכה בו תהיה נגישה להורה.

שרה זנדברג: זו לא הדרכה של יום, זו הדרכה של כמה שנים.

שרה זנדברג: מדובר בתהליך מאוד ארוך ומוכרחים לעשות משהו איתם.

שרה זנדברג: אני מבטיחה בשם משרד החינוך, כמו שאנחנו נותנים עכשיו את ההדרכות של הגנים, למרות שזה לא הגיל שבאחריותנו, אני מבטיחה שאנחנו נקצה משהו לתוך המרכז הזה על מנת שיהיה איזה שהוא מערך טיפול.

עמוס פז: אני לא בטוח למה מתכוונים כשאומרים מרכז.

עמוס פז: שירות ומרכז זה לא דבר זהה בעיני, ומרכז זה לא דבר עם ארבעה קירות שיושב.

עמוס פז: אנחנו עמותה שמטפלת בסיכון.

עמוס פז: ברור פה מי המסכן - אנחנו המסכנים.

עמוס פז: אם אדם נוסע לשניידר הוא לא צריך את השירות.

עמוס פז: נחוץ כאן שירות מלידה עד שלוש וגם אחרי זה שיהיה רגיש תרבותית במובן שהוא מספיק פזור והוא מספיק מבצע אינטגרציית שירותים בין תחומית, משרד החינוך, משרד הבריאות, ביטוח לאומי ורווחה.

עמוס פז: לי נראה שצריך להיות, גם אם יש מרכז מקצועי, שירות מאוד מבוזר.

עמוס פז: אנחנו מדברים עם מיכ"ה על רמת הניידת.

עמוס פז: אני לא בטוח שזה הרעיון הכי טוב, אני כן חושב שמערכת החינוך המיוחד, לכשתתפתח וגם תבצע את הביזור שלפי דעתי היא צריכה לבצע, בעיני הטריטוריות הבית-ספריות הם טריטוריות שיכולות לזמן אליהם גורמים שונים.

עמוס פז: ואני רואה את בית הספר המיוחד ...

עמוס פז: לבית ספר רגיל גם כפוטנציאל אפשרי למרכז בין תחומי ובין משרדי ובין עמותה.

עמוס פז: נדמה לי שזה שם המשחק בגדול.

אילן גילון: הבעיה היא שבינתיים מרוב הדברים האלה שאתה אומר כאן אנשים לא יודעים את הדבר הפשוט מאוד שממך יש להם מדריך במקום מסויים.

אילן גילון: בינתיים לפי דעתי יש לקות גדולה מאוד ברמת התקשורת והמידוע של אנשים שהנגישות שלהם לזכויות שלהם ולמידוע שלהם היא יותר נמוכה מטבע הדברים.

אילן גילון: אז אולי צריך לעסוק גם בזה.

עמוס פז: אני מקבל את מה שאתה אומר.

עמוס פז: נשאלה שאלה על האסטרטגיה שלי, וזו האסטרטגיה שלי בגדול.

עמוס פז: באופן הכי קונקרטי אותו דבר שמיכ"ה התחיל לדבר עליו, אגב גם במזרח ירושלים, מדובר באיזה שהוא שירות נגיש, מלידה עד שלוש, שידע לצאת לשטח, בין אם בניידת או בדרך אחרת, או פזור בסוכנויות מקומיות, מטיפת חלב ועד דברים אחרים.

עמוס פז: זה הפרוייקט שעליו דיברתי.

תמר גוז'נסקי: עם מי אתם משתפים פעולה בנושא זה?

עמוס פז: אני יודע שהאוניברסיטה מעורבת בזה, שמשרד הבריאות מעורב, שטיפות חלב מעורבות וכן מפקחת השיקום.

תמר גוז'נסקי: מפקחת מטעם משרד העבודה והרווחה?

עמוס פז: כן.

עמוס פז: הגורמים שאני כולל ברשימה הם גורמים מקומיים.

עמוס פז: לא אני אישית מפעיל את הפרוייקט.

עמוס פז: אני מחליף כאן את רבקה שר שהיא מנהלת שלי.

תמר גוז'נסקי: נשאלת השאלה האם הפרוייקט שלכם דומה למה שדובר פה על המרכז שהציע משרד החינוך.

תמר גוז'נסקי: האם אתה חושב שאיפה שאתם נמצאים ומה שמשרד החינוך מציע זה אותו דבר?

עמוס פז: אני חושב שזה שני קצבים שונים.

עמוס פז: בסופו של דבר אם יהיה מרכז הוא יהיה חייב לפתח איזו מודולת ביזור.

עמוס פז: מחר בבוקר מה שדובר עם מיכ"ה זה מודולת הביזור.

אילן גילון: כאן יש ועד שמרכז פחות או יותר את מרבית האוכלוסיה שהיא הצרכנית.

אילן גילון: מישהו צריך לרכז בחבילה אחת את כל מה שאפשר לקבל, קודם כל, כדי שנראה מה יש.

אילן גילון: כרגע אנחנו לא מנצלים את הפוטנציאל של אפילו מה שיש.

אילן גילון: לאחר מכן צריך לעשות את הדברים האחרים, את האפ-גרייד של העניין הזה.

עמוס פז: ברמה הכי וולגרית אני באמת רואה ניידת שתעמיס עליה את כל מי שצריך ויכול ותסתובב איתם באוהלים ובפחונים.

שרה זנדברג: אני רוצה לענות לגבי הוועדה.

שרה זנדברג: משרד החינוך איך שהוא נכנס לוועדה, משום שכתבתי למנכ"ל הג'וינט שהוועדה הזאת חייבת לכלול אותנו משום שאנחנו הכי מכירים את הנושא.

שרה זנדברג: אני רוצה להתייחס לנושא הניידת.

שרה זנדברג: אני מדברת על מרכז ולא על ניידות.

שרה זנדברג: ניידות יכולות לצאת מתוך מרכז.

שרה זנדברג: מכשיר שמיעה לא נמכר לא על ידי משרד החינוך ולא על ידי משרד הבריאות.

שרה זנדברג: זאת אומרת שאם יהיה מרכז יהיה סוכן שיבוא יום אחד וימכור להם את המכשירים.

שרה זנדברג: אוזניות לא נעשות לא על ידי משרד החינוך ולא על ידי משרד הבריאות.

שרה זנדברג: תנאי בסיסי שצריך להחליף אותו לפעמים לתינוק כל חדשיים וחצי, כי האוזן גדלה.

שרה זנדברג: חייב שיהיה להם מרכז שמי שיעשה את הריצ'ינג-אאוט מהמרכז הזה, אנחנו מדברים על בדיקות שמיעה, כל הציוד הזה צריך מיקום בשבילו, והוא כל כך יקר שאי אפשר להעלות אותו על שום ניידת.

שרה זנדברג: יש פה אוכלוסיה בסיכון גבוה.

שרה זנדברג: צריך לאחד פה את כל הקצבים של כולם כדי לסייע להם.

תמר גוז'נסקי: נראה שמה שנחוץ הוא באמת שהרעיונות והכוונות הטובות האלה יתחברו באיזה שהוא מקום.

תמר גוז'נסקי: יש דברים שהם בהישג יד.

תמר גוז'נסקי: כל אחד מהגורמים יכול לתרום משהו.

תמר גוז'נסקי: קופות החולים תורמות משום שהם מחוייבות.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עשינו את זה בגנים השיקומיים ובמעונות יום שיקומיים, שם מדובר על ילדים נכים מתחת לגיל שלוש.

תמר גוז'נסקי: מדובר על ילדים שמקבלים קצבת נכות ולא יכולים להשתלב במעון רגיל אפילו עם סייעת.

תמר גוז'נסקי: החלטנו שקופות החולים יממנו את החלק של הטיפולים הפרא-רפואיים והילד יקבל שם ולא יקבל בבית.

תמר גוז'נסקי: ואז פתאום הסתבר שיש אמצעים.

תמר גוז'נסקי: קופות חולים לא אהבו את זה בהתחלה אבל בשלב כלשהו הם הבינו שהם לא יכולות להמשיך להילחם בזה.

תמר גוז'נסקי: ואז הסתבר שאם נותנים אלה ואלה וגם קופות החולים את הטופס שבע עשרה לצורך העניין הזה אז פתאום יש משאבים.

תמר גוז'נסקי: אותו דבר נכון במקרה שלנו.

תמר גוז'נסקי: מדובר על ילדים שהלקות שלהם מובהקת.

תמר גוז'נסקי: זו לקות מאוד קשה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו מדברים על ילדים שהקריטיות של הטיפול בגיל עד שלוש היא מוסכמת, לא צריך להוכיח אותה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו מדברים על איזור בו יש ריכוז בלתי רגיל של ילדים עם לקות כזאת.

תמר גוז'נסקי: אז אחרי שאמרנו את כל הדברים האלה אני אומרת שיש לנו בעיה של תת מיצוי של זכויות של הילדים האלה בכל המוסדות האלה.

תמר גוז'נסקי: עלינו לגרום לכך שכל המוסדות האלה יעבדו ביחד ויהיו במקום זמין.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להציע מספר דברים בעקבות הדיון הזה.

תמר גוז'נסקי: ראשית, היתה פה הבטחה שעד חטיבת ביניים הילדים ימשיכו ללמוד ברצף.

תמר גוז'נסקי: דבר שני, צריך לבדוק עם ההורים שלא הגיעו למה הם לא מגיעים, ואם צריך שמפקחת או מישהו ילך לבתים, להסביר, לשכנע וליצור את המצב שיהיו שתי כיתות.

תמר גוז'נסקי: במקום שיש כיתה אחת זה בעיה, כי יהיו יותר מידי גילאים בכיתה אחת.

תמר גוז'נסקי: רצוי שיהיו שתי כיתות בכל מקום כדי שבאמת אפשר יהיה לפצל את הגילאים, ואפילו שלוש אם צריך.

תמר גוז'נסקי: לגבי הציוד, כבר היתה פנייה לביטוח לאומי, וכל מה שנותר לעשות זה שגם אנחנו נכתוב מכתב לביטוח הלאומי ונאיץ בהם, שבהתחשב בכך שמדובר בילדים.

תמר גוז'נסקי: לגבי העתיד, מדובר פה על התחייבות של משרד החינוך שימצאו חטיבת ביניים שתמשיך לתיכון והילדים יקלטו בחטיבת ביניים שתמשיך לתיכון.

תמר גוז'נסקי: לזה ניתנה כאן התחייבות של המשרד.

תמר גוז'נסקי: יחד עם זה אנחנו עדיין תקועים עם הנושא של הגיל הרך, ולכן אני מציעה שנקיים עוד ישיבה והפעם נזמין את משרד הבריאות, ביטוח לאומי, שיקום של משרד העבודה והרווחה, וכמובן כל הגורמים שיושבים פה.

תמר גוז'נסקי: חשוב שמשרד החינוך יבוא, למרות שמדובר בילדים מתחת לגיל שלוש, כי אתם יכולים להבהיר את חומרת הנושא, ולהסביר איזה ילדים אתם מקבלים בגיל שלוש, ארבע וחמש כאשר הדברים האלה לא מטופלים, ומנקודת הראות של מה שאתם רוצים שהילד יגיע אליו, מה אתם ממליצים לעשות.

תמר גוז'נסקי: אם נעשה את הדבר הזה, אני חושבת שבלחץ נכון של ההורים ולחץ נכון שלנו ושל כל הגורמים האלה נוכל לקדם את הנושא.

תמר גוז'נסקי: בזמנו קיימנו דיון במשרד העבודה הרווחה עם השירות לחרש, והם אמרו שאין להם בעיה תקציבית.

תמר גוז'נסקי: הבעיה היא שאין להם זרועות להגיע לכל מקום, אבל הם טענו שאין להם בעיה תקציבית, זאת אומרת לא הבעיה התקציבית מונעת את הפעילות שלהם, כי הם אמרו שהאוכלוסיה שלהם כל כך קטנה שגם אם מוסיפים עשרים אחוז לתקציב זה לא בשמיים, זה סביר.

תמר גוז'נסקי: אז המרכז הזה קיים, והם רוצים לתת שירות.

תמר גוז'נסקי: האוכלוסיה רוצה את השירות.

תמר גוז'נסקי: אם ההורים האלה לא ידעו על כך שמיכ"ה יש לו משהו באיזור שלהם אז יש פה בעיה.

תמר גוז'נסקי: לכן אני מציעה לקיים ישיבה שתדבר על נושא הילדים החל מהלידה ותראה אותם אחר כך ממשיכים הלאה ותנסה לפתור כל מיני בעיות, גם של ההורים.

תמר גוז'נסקי: ואם צריך הדרכות שיגיעו הביתה, השאלה מי צריך לספק אותם.

תמר גוז'נסקי: נברר את הנושא הזה, נביא גם את המשפטנים שיגידו מי אחראי לנושא הזה, מי צריך לאתר את הילדים וכן הלאה.

איתן מיכאלי: יש לי שתי הערות, הערה ושאלה.

איתן מיכאלי: ברמת השאלה, אם המצב להכשרת קלינאי תקשורת כל כך קשה, נפתחו מסגרות חדשות ומדברים על עוד מסגרת בשנה הבאה, האם אין מקום לעשות איזו שהיא פעולה של הכרזה על מקצוע מועדף, לתת תמריצים, לעודד גם מתוך הקהילה בנגב.

שרה זנדברג: אני ופרופ' אתי דרומי יושבות בתוך הוועדה וזו אחת הבקשות שלנו שידונו בכך שתינתן קדימות בכלל לאוכלוסיה הבדואית.

איתן מיכאלי: קדימות זה טוב, אבל מדובר גם על תימרוץ לאנשים שילכו ללמוד את הנושא, אולי בצורת מילגה.

שרה זנדברג: המועצות בעצמם מוכנות לממן את האנשים שילכו ללמוד, בדיוק כמו שעשינו בטירה, טייבה וקלנסואה, שם המועצה שילמה את שכר הלימוד.

שרה זנדברג: אבל זה יקח זמן.

איתן מיכאלי: הדבר השני, אני רוצה להציע מבחינתנו, נראה שיש מחסור בידע על הזכויות והשירותים למשפחות.

איתן מיכאלי: הולך להיות סקר של מכון ברוקדייל בנושא ילדים ונוער כללי, עם הדגשה מסויימת על בעלי צרכים מיוחדים.

אילן גילון: זה מצויין, שיהיו מאה סקרים, תנו את מה שיש.

איתן מיכאלי: זה סקר ארוך טווח.

איתן מיכאלי: אני מניח שבתום הסקר הזה, שאנחנו מתחילים בצעדים הראשונים שלו בארבעה בנובמבר, נדע יותר איזה שירותים באמת קיימים ואיזה צרכים יש.

איתן מיכאלי: אבל יש משהו שאפשר לעשות היום.

איתן מיכאלי: אנחנו מפעילים תכניות של העצמת נשים.

איתן מיכאלי: בתחום בריאות, בתחום זכויות ובתחום דיאלוג עם בית הספר.

איתן מיכאלי: אני אשמח אם גורמים מפה יבואו ויכניסו את האינפוט שלהם לתוך העצמת הנשים והנשים האלה בסופו של דבר המטרה היא בין היתר שהן תהיינה שגרירות מידע.

שרה זנדברג: אנחנו עושים העצמת מורות.

איתן מיכאלי: אפשר יהיה לתת אינפוט בנושא של ילדים חרשים, ואולי בהעצמת נשים בנושא בריאות אפשר יהיה לחבר לנושא.

תמר גוז'נסקי: הכוונה היא כזאת, אתה עושה קורסים לנשים שרוצות לבוא.

תמר גוז'נסקי: הנשים האלה, אחרי שהם עברו את הקורס, הולכות ומדריכות נשים האחרות.

שרה זנדברג: ברצוני לבקש להזמין לוועדה את ד"ר נוץ מחיפה, מבית חולים בני ציון, משום שאנחנו עושים איתה איזה שהוא פרוייקט.

שרה זנדברג: ישנם ילדים רבים שהינם מועמדים מאוד טובים להשתלה כוחליארית.

שרה זנדברג: זה עושה שיקום לגמרי לגמרי אחר, זה כבר לא מכשירי השמיעה שדיברתי עליהם.

שרה זנדברג: אנחנו עושים איתה עכשיו פרוייקט לגבי הצפון, עם ילדים מהאוכלוסיה הערבית שם באמת יש בעיות איתור.

שרה זנדברג: הם מגיעים לבני ציון והיא מתחילה איתם ניתוחים.

שרה זנדברג: היא מנתחת מוצלחת מאוד.

שרה זנדברג: אני חושבת ששווה לשמוע אותה משום שזאת אוכלוסיה שאם כבר אנחנו מתחילים טיפול רצוי שנעשה טיפול הכי טוב שיש.

תמר גוז'נסקי: האם מישהו מכם השתמש באפשרות הזאת של השתל?

סעיד אלנסאסרה: יש לנו שני ילדים לאבא אדם אקדמאי מתל שבע שעשו את השתל זה.

סעיד אלנסאסרה: אין להם את האנשי מקצוע המתאימים.

סעיד אלנסאסרה: הילדים האלה הם נמצאים בבית ספר לילדים חרשים בכיתה של ילדים חרשים.

סעיד אלנסאסרה: הילדים האלה לא צריכים להיות בכיתה הזאת בכלל.

סעיד אלנסאסרה: הם צריכים להיות בבית ספר רגיל לכל דבר אך אין את אנשי המקצוע המתאימים שילוו אותם.

סעיד אלנסאסרה: מי שעשה את השתל הכוחליארי לא צריך להיות בבית ספר מיוחד בכלל, לפי דעתי.

שרה זנדברג: העניין הוא קודם כל מתי עושים את השתל.

שרה זנדברג: יש לנו בכיתות המיוחדות ילדים עם שתל כוחליארי.

שרה זנדברג: עכשיו מתחילים לעשות את הניתוח בגיל שנה ואפילו מתחת לזה, ואז אותם ילדים יהיו קנדידטים לשילוב.

שרה זנדברג: כשאתה עושה את זה בגיל שלוש או ארבע אתה לא מכניס אותו לכיתה רגילה רק בגלל ששמת לו שתל.

שרה זנדברג: השיקול הוא רמת השפה של הילד.

שרה זנדברג: זה השיקול היחיד, וגם באוכלוסיה הבדואית.

שרה זנדברג: כשיש לנו אוכלוסיה יותר טובה, כמו האבא הזה שדיברנו איתו וקיבלנו אותו, הילדה יושבת בכיתה המיוחדת ומקבלת שם את השעות של הקלינאית תקשורת ומורה וכבר יש התקדמות.

שרה זנדברג: אני ראיתי אותה פעמיים ויש אצלה התקדמות שפתית מאוד מאוד רצינית.

שרה זנדברג: זאת משפחה שמאוד משקיעה.

שרה זנדברג: כלומר יש לנו שיקול דעת לגבי כל ילד.

באנה שגרי בדארנה: אני רוצה לברך על ההבטחות שניתנו כאן על ידי משרד החינוך.

שרה זנדברג: אלה לא הבטחות, בפועל אנחנו עושים את הדברים.

באנה שגרי בדארנה: אני רוצה לברך על ההתחייבויות שניתנו.

באנה שגרי בדארנה: הייתי רוצה לראות את הדברים האלה באמת בתכנית מסודרת כדי שההורים ידעו מתי תיפתח עוד כיתה, איפה הכיתה הזאת תיפתח, שהדברים יהיו מתוכננים מראש ולא נגיע לשנת הלימודים הבאה ופתאום מנהל כזה כן ירצה לקבל את הילדים ומנהל אחר לא רוצה לקבל את הילדים.

באנה שגרי בדארנה: הייתי מאוד שמחה לראות שיש תכנית, כתובה, מפורטת, מפורשת, שתגבש את ההבטחות.

שרה זנדברג: כפי שאמרתי אותם עקרונות שקיימים לגבי כלל המיגזרים לקויי השמיעה בארץ מופעלים היום על המיגזר הבדואי, בדיוק באותם קריטריונים.

תמר גוז'נסקי: כדי לשכנע את ההורים להגיע לכסייפה למשל, כי הרי הם לא הגיעו ואנחנו רוצים לשכנע אותם להגיע, צריך לשלוח מכתב שאומר ככה, תדעו לכם שהילדים בכסייפה ישארו לא רק עד כיתה ד'.

תמר גוז'נסקי: תדעו לכם שבכסייפה הם יישארו עד כיתה ו'.

תמר גוז'נסקי: תדעו לכם שהתכנית שלנו היא שבחטיבת ביניים יהיה כך וכך.

מוחמד אלקרנאוי: יש לנו ועדה שנפגשת במשך השנה ואנחנו דנים על כל הבעיות האלה, ובוועדה האחרונה הבהרנו לועד ההורים שאנחנו נחלק את הילדים לעוד שתי מסגרות, שבמסגרות האלה יש מא' ועד ו' ומז' עד יב'.