הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 15, פרוטוקול מספר 105, 2001-06-12 11:30

תמר גוז'נסקי: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד הילד, אשר מוקדשת לנושא: מי דואג לילדי הגן, הבטיחות של ילדים במעונות יום, בגני ילדים, הבטיחות של הילדים בגיל הרך.

תמר גוז'נסקי: לפני הישיבה קיימנו טכס בטרקלין הכנסת, בהשתתפות 120 ילדים, תלמידי חטיבת הביניים בבית הספר ברנר בפתח-תקווה וכן תלמידים מכפר קאסם ומג'לג'ולייה, שבעצם העבירו לנו מסר מאד ברור, שהם רוצים לחיות בעולם בטוח לילדים, שהם רוצים להיות שותפים למערכה לבלימת הגל המאיים הזה של תאונות ילדים, שרובן הן תאונות בבית, בחצר, בתחומי מוסדות החינוך.

תמר גוז'נסקי: אנחנו שומעים בתקשורת מדי שבוע על תאונות, חלקן תאונות קשות ואיומות, כמו התאונה הנוראה שבה תינוקת נשכחה במכונית וכך בעצם הסתיימו חייה בטרם הגיעה אפילו לגיל שנה.

תמר גוז'נסקי: אבל אנחנו גם מכירים הרבה מאד תאונות אחרות שקורות, שכתוצאה מהן חלק מהילדים מגיעים לחדרי מיון וחלקם לקופות החולים, לטיפול בתוך בתי הספר וכו'.

תמר גוז'נסקי: הבעיה של מערכת החינוך היא בעיה רצינית ביותר בהקשר הזה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נעסוק היום בעיקר בגיל הרך.

תמר גוז'נסקי: אבל אני רוצה להביא נתונים עדכניים על כלל מערכת החינוך.

תמר גוז'נסקי: ההערכה היא שהיקף התיקונים הבטיחותיים שנחוצים היום במערכת החינוך, בבתי הספר ובגני הילדים – ואני מדברת רק על בטיחות, לא על יופי, לא על נוי, לא על כך שבית הספר יהיה נעים יותר, אלא על בטיחות – 2 מיליארד שקל כדי להעמיד את בנייני בתי הספר ברמת בטיחות הולמת.

תמר גוז'נסקי: לבעיות שדורשות טיפול מיידי הן, למשל, מעקות שחסרים בבתי הספר, בורות, חוטי חשמל גלויים, דברים מהסוג הזה שלא סובלים דיחוי, נחוצים 350 מיליון שקל.

תמר גוז'נסקי: אבל כאשר אנחנו בודקים את תקציב משרד החינוך לשנת 2001, שאושר בסוף מרץ בכנסת, ואנחנו מחפשים את הסעיף ששמו בטיחות מתקני חינוך, אנחנו נגלה שהתקציב הוא אפס.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, מערכת החינוך נכון להיום לא מקציבה כסף לתיקונים שאינם סובלים דיחוי, להם נחוצים 350 מיליון שקל.

תמר גוז'נסקי: בשנת 2000 היתה הקצבה של 20 מיליון שקל, שזוהי כמובן טיפה בים הנחוצה להבטיח לילדים ששוהים בבתי הספר סביבה בטוחה.

תמר גוז'נסקי: הרשויות המקומיות מוציאות מהתקציבים שלהן בין 200 ל-250 מיליון שקל בשנה לנושאי תחזוקה.

תמר גוז'נסקי: אבל אני מוכרחה לומר שבלא מעט רשויות מקומיות, שנמצאות בקשיים כספיים, ההקצבה היא מועטה בלבד.

תמר גוז'נסקי: אני יודעת על רשויות מקומיות שבהן, למשל, כששמשה נשברת שמים קרטון וכשבתי השימוש מוצפים הילדים מתאפקים כל היום, כי אין לאן ללכת, או כאשר יש בור בחצר אין מי שיכסה אותו.

תמר גוז'נסקי: לכן, אני רוצה לומר שאנחנו כמבוגרים, כאחראים, כוועדה של הכנסת וגם כלל המערכת, במקום כלשהו לא מתכוונים אולי לכך.

תמר גוז'נסקי: אבל אנחנו משדרים לילדים בעצם שרשלנות היא שם המשחק וחוסר בטיחות זו בעצם נורמה.

תמר גוז'נסקי: אם אנחנו רוצים לגדל במדינה הזאת אזרחים שמבינים, מוקירים, מעריכים ומוכנים להשקיע בנושאי בטיחות, אבל מאידך אנחנו מחנכים ילדים לכך שבטיחות היא בעצם דבר שולי וילד צריך בבית ספר ללמוד לקפוץ מעל בורות ולדלג מעל מכשולים, כשהסביבה לא מוכרחה להיות בטוחה – אני חושבת שאנחנו משדרים מסר גרוע ביותר לדור הצעיר, לאזרחי המדינה לעתיד.

תמר גוז'נסקי: הישיבה הזאת, כמו גם בישיבות קודמות ובאירועים קודמים שארגנו בנושא בטיחות ילדים, מאורגנת על-ידי הוועדה לקידום מעמד הילד בשיתוף "בטרם – המרכז הלאומי לבריאות ובטיחות ילדים".

תמר גוז'נסקי: פרופ' דנון, שיושב פה לימיני, הוא נשיא המרכז, וד"ר מיכל חמו היא המנכ"ל.

תמר גוז'נסקי: אנחנו, ביחד איתם וביחד עם כל הגורמים האחרים שנמצאים פה, נקיים דיון על הדחיפות ועל מה ניתן לעשות.

תמר גוז'נסקי: זו הזדמנות נעימה בשבילי לחזור ולברך את תלמידי בית הספר ברנר וכן את התלמידים מג'לג'ולייה וכפר קאסם, שנמצאים איתנו ומקשבים למה שיש לנו לומר בנושא הזה של בטיחות ילדים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו פותחים את הדיון בנושא החשוב הזה.

תמר גוז'נסקי: ד"ר מיכל חמו, בבקשה.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אומר שניים שלושה משפטים.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הנושא מי יגן על ילדי הגן הוא נושא שראוי להתבוננות מעמיקה וזאת מכמה סיבות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: ראשית, יש לנו היום במדינה 607 אלף ילדים צעירים מתחת לגיל 6.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: זאת אומרת, מדובר בכמעט שליש מהילדים, או קצת פחות משליש, הם מתחת לגיל 6.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: כשמסתכלים על נתוני גילאי 2-5 שנים אנחנו רואים ש-342.5 אלף ילדים נמצאים בגני ילדים עירוניים, ציבוריים או פרטיים.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם מהווים 71% מהשנתונים הללו.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: ואילו בגילאי 0-3 שנים מדובר על 65,000 ילדים, שנמצאים במעונות יום ובמשפחתונים רשומים.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הדגש על קבוצת הגיל הזאת מתחייב, כי זו קבוצה בסיכון.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו רואים זאת בפניות לחדרי מיון, שמסתכמות כל שנה ב-67,000 ילדים בגיל הגן , זאת אומרת 67,000 צעירים מגיל 6 שנים מגיעים לחדרי המיון.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: גילאי 1-4 הם השיעור הכי גבוה מכלל גם הפניות וגם האישפוזים.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אנחנו רואים שלל רחב של פגיעות, כולל נפילות, הרעלות, כוויות, חנק, טביעות באמבטיה וכל מה שאתם רק יכולים לדמיין.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אם תפתחו את "ידיעות אחרונות" של היום תראו שם סיפור טרגי, שהוא אחד מיני רבים, של ילדה קטנה שנכוותה בגן ממים רותחים בצורה הבנאלית ביותר.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: בקבוק אחד של מים רותחים הביא לשנה אישפוז ב"שניידר", לטיפולים ולנכות נוראית.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: ובאמת, למה הם נפגעים?

ד"ר מיכל חמו-לוטם: פה אקצר ואסיים, אבל מאד חשוב לי למקד את תשומת הלב על המאפיינים של הגיל הזה.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: ראשית, הם מתאפיינים במגבלות גופניות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: לדוגמא, כשמדובר בכוויות, אלה ילדים קטנים ששטח פני הגוף שלהם קטן ולכן אחוז הכווייה הוא גדול.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש להם עור דק וזה גם גורם לכוויות קשות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש להם יכולות מוטוריות וקואורדינציה מפותחות כפי גילם.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם קטנים בגובה ויש להם הגבלה בתפיסה החזותית.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש עוד דבר מאד חשוב, שהוא מאד בלתי-ניתן לשינוי, יש להם זמן תגובה איטי.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש להם אפילו מגבלות התפתחותיות שכליות, קוגניטיביות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם לא תופסים סכנה.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם לא מפנימים אותה.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש להם נטייה לחשוב חשיבה מאגית: אני אשיג, ארוץ, אצליח לעבור מתחת למכשול, או לעבור את הכביש.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם גם לא מבינים סיבתיות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: זאת אומרת, הם לא יכולים לקשר בין סיבה לתוצאה ולא להעריך מהירות ומרחק.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אפילו הזיכרון לטווח קצר שלהם הוא לא כל-כך מפותח.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אם תבקשו מילד בן חמש לחזור על מספר בן שבע ספרות וזה מיד יקפוץ.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הדבר האחרון – בגיל הזה הם צפויים להיות אימפולסיבים, ללא שיקול דעת.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הם תופסים את עצמם כמרכז, אגוצנטרלים, וכל הזמן הם בודקים את הגבולות.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: אתם צריכים לראות את הילד הקטן שלי, יונתן, איך הוא יודע שכשהוא ירוץ לכביש אני אמות, אז הוא רץ לכביש.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: הנושא הזה הוא מאד קשה והרבה מאד הורים מספרים על כך.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: יש בעיה גם בנושא של SELF CARE, שמירה עצמית.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: לנו הגדולים יש התפתחות של נושא השמירה העצמית.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: בגיל 3-4 זה רק מתחיל, בגיל זה רק מתחילה להתפתח השמירה העצמית.

ד"ר מיכל חמו-לוטם: כל הדברים האלה גורמים לכך שזו חובתנו כמדינה, כארגונים וכציבור להגן באופן מיוחד על קבוצת הסיכון הזאת.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: גב' לירי אנדי-פינדליג, בבקשה.

לירי אנדי-פינדליג: אני נתבקשתי להציג את הבעייתיות שבכל נושא המוסדות לגיל הרך לקראת פתיחת הדיון.

לירי אנדי-פינדליג: באמת רק בפתיחת העיתונים של היום אנחנו כבר רואים מקרים טרגיים של ילדים שנפגעו במוסדות החינוך השונים לגיל הרך.

לירי אנדי-פינדליג: אם נסתכל באופן סכמטי על מה שישמור למעשה את הילדים הללו בטוחים כשהם נמצאים במוסדות החינוך לגיל הרך, אנחנו נראה שקודם כל יש חלוקה גילאית די ברורה, שקשורה להתפתחות ולדברים שנאמרו כאן לפניי.

לירי אנדי-פינדליג: יש לנו שתי קבוצות גיל עיקריות: מלידה ועד גיל שלוש, ומגילאי 4-6.

לירי אנדי-פינדליג: כך גם מחולקים פחות או יותר גם מוסדות החינוך הנמצאים במדינת ישראל.

לירי אנדי-פינדליג: כלומר, יש לנו מערכת חינוך פורמלית החל מגיל 3 ויש לנו מערכות חינוך בלתי-פורמליות, כשבדרך כלל יש כאן חפיפה עד גיל 4.

לירי אנדי-פינדליג: בשביל שתהיה בטיחות ילדים בגיל הרך אנחנו צריכים לדאוג לכך שהסביבה הפיזית תהיה בטוחה לילדים, שיהיו בה ציוד, מתקנים ומשחקים המתאימים לגיל של הילד, ללא פגיעות וללא מפגעים.

לירי אנדי-פינדליג: שוב, כאן חלוקת הגיל היא ברורה לעוסקים בדבר, אבל היא לא ברורה והיא לא מחולקת בתקנים כפי שאנחנו נראה.

לירי אנדי-פינדליג: צעצועים שמתאימים לילדים מעל גיל 3 אינם מתאימים לילדים צעירים יותר.

לירי אנדי-פינדליג: כל הסביבה הזאת בעצם צריכה להיות בטוחה.

לירי אנדי-פינדליג: המתקנים צריכים להיות תקניים.

לירי אנדי-פינדליג: הסביבה עצמה צריכה להיות בטוחה.

לירי אנדי-פינדליג: המטבח צריך להיות רחוק מהישג ידם של הילדים.

לירי אנדי-פינדליג: השקעים החשמליים צריכים להיות גבוהים וכדומה.

לירי אנדי-פינדליג: יש דוגמאות רבות לכך.

לירי אנדי-פינדליג: המפרט הטכני ארוך והוא מכיל מאות פריטים.

לירי אנדי-פינדליג: הדבר הנוסף שישמור על הילדים בטוחים זאת ההתנהגות של הצוות המטפל.

לירי אנדי-פינדליג: בגיל הרך זה החלק כמעט הקריטי ביותר בשביל לשמור על הילדים.

לירי אנדי-פינדליג: האם הגננת מחזיקה כוס קפה, כשהיא מקבלת את פני הילדים בבוקר?

לירי אנדי-פינדליג: הרבה אהבה יש בגן.

לירי אנדי-פינדליג: אנחנו מעודדים זאת.

לירי אנדי-פינדליג: אבל הגננות עדיין חושבות שכוס הקפה הזה לא יגרום לכוויות קשות בילדים, וזאת המציאות.

לירי אנדי-פינדליג: היום מאושפזים בבית החולים "שניידר" בלבד הרבה מאד ילדים שפגועים בגלל כשלים התנהגותיים של הצוות המטפל.

לירי אנדי-פינדליג: יש ילד בן 3 עם כוויות קשות שמאושפז בבית חולים בגלל שהמטפלת שטפה לו את הטוסיק במים מהברז בלי לבדוק אותם, כשהמים מהברז יכולים להגיע לטמפרטורות של מעל 49 מעלות, ואלה טמפרטורות שגורמות לכוויות בדרגות 2-3 על שטחים נרחבים, תלוי כמה מהר מגלים שנעשה נזק כל-כך קשה לילד.

לירי אנדי-פינדליג: אנחנו, כמובן, חושבים שיש חשיבות בלתי-רגילה לגדל דור חדש של ילדים, שילמד למעשה את המיומנויות של שמירה על עצמו.

לירי אנדי-פינדליג: כל הדברים האלה הם מאד חשובים להתנהגות של הילד.

לירי אנדי-פינדליג: אבל כמו שנאמר בהקדמה, הם אינם מחסנים את הילד מפני הפגיעות.

לירי אנדי-פינדליג: הם בפירוש נועדו בשביל שנגדל ילדים שיכירו את המושגים שקשורים בבטיחות, את אביזרי הבטיחות ששומרים עליהם, אבל אנחנו לא יכולים לסמוך עליהם שהם יעשו כן ברגעים הקריטיים.

לירי אנדי-פינדליג: אם אסכם, מבחינת הפיקוח שישנו היום יש לנו למעשה בעיות מאד קשות בכל הדברים שקשורים בשאלה מי אחראי, מי מנהל, מי מפקח.

לירי אנדי-פינדליג: הבלבול הזה בעצם נובע מכך שיש לנו רשתות שונות של העוסקים בגיל הרך.

לירי אנדי-פינדליג: יש לנו גנים פרטיים רשומים.

לירי אנדי-פינדליג: מאידך, יש לנו הרבה מאד משפחתונים, גנים ומטפלות שעוסקים בכך ללא שום רישוי.

לירי אנדי-פינדליג: יש לנו גנים עירוניים.

לירי אנדי-פינדליג: יש לנו מעונות יום ששייכים לגופים ציבוריים, כמו ויצ"ו, אמונה, ארגון יש"ע וכדומה.

לירי אנדי-פינדליג: כל הארגונים האלה למעשה מטפלים בילדים והרבה פעמים יש בעיות מאד קשות בגלל שהפיקוחים נופלים בין שני משרדים עיקריים: משרד העבודה והרווחה ומשרד החינוך.

לירי אנדי-פינדליג: כדוגמא לכך אפשר לומר שמשרד החינוך הוריד אמנם את הפיקוח שלו מתחת לגיל 3, מגיל שנתיים, אבל רוב הפיקוח הזה הוא למעשה פיקוח פדגוגי.

לירי אנדי-פינדליג: חלק מאד קטן מהפיקוח הזה שייך למעשה לאיזשהו פיקוח בתחום של בטיחות ילדים.

לירי אנדי-פינדליג: וכמו שראינו, הגיל הזה הוא בפירוש גיל קריטי.

לירי אנדי-פינדליג: הרבה פעמים אנחנו רואים ארגונים שמתהדרים בפיקוח כזה או אחר, אבל לא בהכרח הפיקוח הזה אכן מבטיח שנעשה איזשהו פיקוח בנושא של בטיחות הילד באותו מוסד חינוכי.

לירי אנדי-פינדליג: עיקרי הבעיות הן כאלה: יש לנו ריבוי משרדים שזהו תחום האחריות ותחום העניין שלהם; יש לנו מערכי פיקוח חסרים בכלל, וכאן מדובר בפירוש בכל קבוצת הגיל הצעירה ביותר; אין חלוקת אחריות ברורה בין המשרדים; חסרים לנו סטנדרטים אחידים.

לירי אנדי-פינדליג: למעשה כל גוף שכבר מכבד את עצמו מכין פרוגרמות לסביבה בטוחה, לציוד.

לירי אנדי-פינדליג: יש גופים שונים שיש להם הערכות נהלים, אבל למעשה אין שום סטנדרט אחיד, אין שום מפרט טכני אחיד, אין נהלים קבועים, אין חוקים שחותכים ארגונים וחותכים מוסדות בשביל להבטיח את בטיחות הילדים הללו.

לירי אנדי-פינדליג: אין מספיק אנשי מקצוע המומחים בבטיחות.

לירי אנדי-פינדליג: אני יכולה לציין כאן שבסקר האחרון שערך "בטרם" גילינו בקרב הציבור הרחב בורות מדהימה בכל מה שקשור בבטיחות ילדים בכלל.

לירי אנדי-פינדליג: את הבורות הזאת ראינו לכל אורך העבודה שלנו מול הגורמים המטפלים במוסדות החינוך.

לירי אנדי-פינדליג: אנשים שמטפלים בילדים מגלים בורות שאנחנו לא יכולים לסבול אותה.

לירי אנדי-פינדליג: אם אנחנו דורשים ממישהו לטפל בילדים, הוא צריך לדעת מושגים בסיסיים, הוא צריך להבין איך ההתפתחות של הילד קשורה ביכולת שלו לשמור על עצמו.

לירי אנדי-פינדליג: לא ייתכן שמטפלת תגיד: הזהרתי אותו, הסברתי לו שמסוכן, מבלי שהיא תדע שזה בלתי-אפשרי לסמוך על הילד שבאותו רגע הוא באמת ידע שזה מסוכן.

לירי אנדי-פינדליג: לא ייתכן שגננת לא תדע שהקפה שבכוס הוא כל-כך חם.

לירי אנדי-פינדליג: לא ייתכן שהגורם המטפל, או הגורם המנקה בגן - אם זו סייעת ואם זו מטפלת שצריכות לנקות את הגן – לא יידעו שהדלי שמשאירים על הרצפה יכול לגרום לטביעה ולמוות תוך שתי דקות.

לירי אנדי-פינדליג: אין לנו NETWORKING לא במידע, לא בפעולות, לא ברישום של פגיעות.

לירי אנדי-פינדליג: הדברים האלה, כמובן, יוכלו לעזור לנו אם נרצה לעשות עבודה יסודית בכל הקשור לבטיחות ילדים.

לירי אנדי-פינדליג: אתן איזשהו רקע על מה שנעשה ועל מה שעוד צריך לעשות, ואעשה זאת שוב לפי קבוצות גיל.

לירי אנדי-פינדליג: אתחיל דווקא בגילאים 3-6, הגילאים בגנים העירוניים, בגני משרד החינוך.

לירי אנדי-פינדליג: אם אני מתייחסת לנושא של סביבה וציוד ללא מפגעים, אני חושבת שחלה בימים אלה מהפכה שבוודאי ידובר עליה על-ידי אגף הבטיחות במשרד החינוך ומכון התקנים הישראלי.

לירי אנדי-פינדליג: זו מהפכה של ממש.

לירי אנדי-פינדליג: הקבצים האלה, כל המפרטים הנדרשים במוסדות חינוך בכלל ובמוסדות החינוך לגילאי הגן בפרט, כבר כתובים.

לירי אנדי-פינדליג: יש נהלים.

לירי אנדי-פינדליג: יש מפרטים טכניים.

לירי אנדי-פינדליג: בימים אלה מוכשרים גם ממוני בטיחות מיוחדים של הרשות המקומית בשביל שהם יוכלו אכן לדאוג שסביבת הגן ומוסד חינוכי אחר יהיו בטוחים.

לירי אנדי-פינדליג: אני חושבת שזה תהליך מאד מבורך.

לירי אנדי-פינדליג: אבל בשביל שאנחנו ניתן מענה לקבוצת הגיל הייחודית הזאת ולגיל הגן, אנחנו צריכים למעשה ניהול בטיחות.

לירי אנדי-פינדליג: בגן יש מנהלת אחת, היא אישה בודדה.

לירי אנדי-פינדליג: זה לא בית ספר עם מאות אנשים מבוגרים, מחנכים, מנהלים, מפקחים, רכזים.

לירי אנדי-פינדליג: לא, בגן היא נמצאת כאישה אחת.

לירי אנדי-פינדליג: יש לה צוות מאד מצומצם והיא צריכה לדעת מה לעשות.

לירי אנדי-פינדליג: אם אנחנו לא נצליח להעביר את כל חוזרי המנכ"ל, את כל הנהלים, את כל המפרטים האלה, את כל מה שצריך לעשות, את המיומנות הזאת, את היידע ואת המודעות לרמת הגננת – אנחנו ניכשל.

לירי אנדי-פינדליג: אני חושבת שגם בנושא הזה יהיו לנו בשורות היום.

לירי אנדי-פינדליג: לגבי הגילאים הצעירים – כאן בכאב רב אני יכולה להגיד שהמצב הוא עגום ביותר, בגלל שכאן במיוחד יש לנו בעיות מאד קשות של פיקוח, בעיות חקיקה ואכיפה במוסדות החינוכיים לגיל הרך.

לירי אנדי-פינדליג: נתחיל בהתנהגות של הצוות המטפל.

לירי אנדי-פינדליג: "בטרם" מציע למעשה השתלמויות מיוחדות לגני הילדים, שבעצם מועברות באופן וולונטרי.

לירי אנדי-פינדליג: גופים כמו מעונות יש"ע, מעונות אמונה, מעונות ויצ"ו, כבר הכשירו חלק מהמטפלים שלהם בהכשרה הייחודית הזאת, שנותנת את הכלים הללו לגננות ולמטפלות.

חנה קרוא: גם בארגון גני הילדים הפרטיים.

לירי אנדי-פינדליג: וגם בחלק מארגון גני הילדים הפרטיים, בהחלט.

לירי אנדי-פינדליג: אנחנו יכולים להגיד לכם ממחקרים חיצוניים שנעשו באוניברסיטת חיפה, שכל הדברים האלה הוכיחו שיש שינוי אמיתי בהתנהגות של הצוות המטפל.

לירי אנדי-פינדליג: יותר מזה, אנחנו כבר עדים לכך שגם נוהלים תוך ארגוניים, גם אם הם עדיין לא ממוסדים ולא אחידים, כבר שופרו ותקנות חדשות נכנסו בתוך מעונות ובתוך רשתות.

לירי אנדי-פינדליג: הדברים האלה הם דברים מאד מבורכים.

לירי אנדי-פינדליג: יחד עם זאת, בגלל הבעיות שהעליתי קודם היה ברור שיש קושי מיוחד בכל הנושא הסביבתי, בנושא של נהלים ופיקוח.

לירי אנדי-פינדליג: לכן, "בטרם" הקים ביחד עם מכון התקנים הישראלי ועדה ציבורית שכוללת נציגים ממשרדים שונים, נציגים ממעונות היום וממשרדי הממשלה.

לירי אנדי-פינדליג: הם מגיעים בשביל לשבת ולחשוב ביחד מה הם הדברים שצריך לעשות על-מנת לטפל בכל הבעייתיות הקשה שמאפיינת את הגילאים האלה, גילאי הגן הצעירים.

לירי אנדי-פינדליג: המסקנות העיקריות של הוועדה הזאת מוצגות כאן והן נמצאות גם בחומר יותר בהרחבה.

לירי אנדי-פינדליג: הוועדה הרחבה הזאת כוללת נציגים שבפירוש אפשר להגיד שהם נציגים שאיכפת להם.

לירי אנדי-פינדליג: הם יודעים שיש בעיה מאד קשה וברור שצריך לעשות מעשה לאומי בשביל לשנות את פני הדברים.

לירי אנדי-פינדליג: קודם כל, אנחנו צריכים לקוות שהוועדה הזאת, הוועדה הבין-משרדית הזאת, תהא ועדה שיש לה שיניים, שיש לה סמכויות.

לירי אנדי-פינדליג: כבר שמענו על משרדי ממשלה שיכולים להיות מתאימים לכך.

לירי אנדי-פינדליג: זה יכול להיות משרד העבודה והרווחה, או משרד החינוך.

לירי אנדי-פינדליג: משרדים אחרים גם הביעו נכונות.

לירי אנדי-פינדליג: אנחנו נראה איך אפשר לקדם את הנושא הזה.

לירי אנדי-פינדליג: מדובר בקידום חקיקה בנושא.

לירי אנדי-פינדליג: כל הנושא של פתיחת מוסד חינוכי לגיל הרך הוא נושא קריטי.

לירי אנדי-פינדליג: אחד הדברים שחברי הוועדה דנו בהם הוא שאפשר להשתמש בזה דרך חוקים עירוניים לפתיחת עסק.

לירי אנדי-פינדליג: זאת כדי שהאכיפה תוכל להיעשות גם שם.

לירי אנדי-פינדליג: הנושא הזה הוא בפירוש קריטי.

לירי אנדי-פינדליג: המבנה של המוסד החינוכי ייבדק תמיד על-ידי ממונה בטיחות מוסמך.

לירי אנדי-פינדליג: רישיון העבודה של המטפל יהיה מותנה בהכשרה למניעת תאונות.

לירי אנדי-פינדליג: זה פשוט לא יעבוד אחרת.

לירי אנדי-פינדליג: הנהלים ודרגי הפיתוח יתקיימו ותהיה אכיפה על הביצוע שלהם.

לירי אנדי-פינדליג: אני חושבת שזה המקום לפתוח את כל הנושא הזה לדיון.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להודות לגב' לירי אנדי-פינדליג על ההצגה המאד חשובה של הנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נשמע תגובות והערות של הגורמים השונים.

תמר גוז'נסקי: פרופ' דנון, בבקשה.

פרופ' יהודה דנון: הנושא של בטיחות וילדים הוא למעשה נושא אינטר-דיסצפלינרי ובין משרדי.

פרופ' יהודה דנון: אם אנחנו בוחנים את הדברים הרי לפחות עשרה משרדי ממשלה שונים כרוכים בנושא: חינוך, ספורט ותרבות, תחבורה, משפטים, ביטחון פנים, בריאות, עבודה ורווחה, שיכון, תשתיות, משרד הפנים.

פרופ' יהודה דנון: נושאים שהם בין-משרדיים מטבעם נופלים לעתים בין הכסאות.

פרופ' יהודה דנון: אנחנו עוסקים בנושא של מניעה ראשונית.

פרופ' יהודה דנון: אנחנו מבחינים מקצועית במניעה ראשונית, קרי: למנוע את התאונה עצמה.

פרופ' יהודה דנון: מניעה שניונית היא שכאשר הילד נפגע ומגיע לבית החולים הוא יקבל את הטיפול הטוב ביותר.

פרופ' יהודה דנון: בשש-שבע השנים האחרונות קמה המועצה לטראומה.

פרופ' יהודה דנון: מאז נוסד הנושא הזה אנשים, כולל ילדים, מקבלים טיפול הרבה יותר טוב מזה שהיה נהוג בעבר.

פרופ' יהודה דנון: המניעה השלישונית – וזה נושא שגם את, חברת הכנסת גוז'נסקי, עסקת בו בוועדה – נוגע לילדים עם הצרכים המיוחדים, אותם ילדים שחלילה נשארים נכים כתוצאה מהפגיעה שהיתה להם.

פרופ' יהודה דנון: בנושא של המניעה הראשונית אין למעשה מישהו שעוסק היום בצורה מקצועית.

פרופ' יהודה דנון: במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי נושא המניעה והחינוך לבריאות יצאו נזוקים.

פרופ' יהודה דנון: הנושא הוטל על קופות החולים ובמציאות הן לא עוסקות בנושא הזה.

פרופ' יהודה דנון: אם אנחנו חוזרים לנושא של הגיל הרך, כלומר גיל 0-5, הרי שזה הגיל הפגיע ביותר.

פרופ' יהודה דנון: בכל הסטטיסטיקות בכל העולם בגיל הזה הסיבה הראשונה לתמותה מספר אחת היא פגיעות ותאונות; זה יותר מאשר סרטן, יותר מאשר תחלואה במחלות זיהומיות, שבעבר היתה שכיחה ביותר, ואפילו יותר ממומים מולדים.

פרופ' יהודה דנון: אם אנחנו רוצים לתקוף את הנושא ברצינות, אנחנו חייבים להתייחס לנושא הזה ברצינות.

פרופ' יהודה דנון: שמענו פה שישנה מגבלה, שמשרד החינוך לא עוסק בילדים מתחת לגיל 4.

תמר גוז'נסקי: גיל 3.

פרופ' יהודה דנון: משרד העבודה והרווחה והרווחה לא רוצה לקחת על עצמו את האחריות הזאת.

פרופ' יהודה דנון: בעולם כולו ישנו חג, יום הילד, וישנו מיניסטריון שהוא מיניסטריון לענייני ילדים בחלק מהמדינות.

פרופ' יהודה דנון: ישראל זכתה, היא מדינה צעירה, ובניגוד למרבית מדינות אירופה שמנסות לעודד את הילודה ולהביא מהגרים שיביאו עמם ילדים, לנו יש עדיין מדינה צעירה שבה כ-40% מהאוכלוסיה היא אוכלוסיה של ילדים.

פרופ' יהודה דנון: התפקיד של המוסד הזה, המוסד המחוקק, הוועדה שאת עומדת בראשה והכנסת כולה, הוא לנסות לדרבן את המשרדים השונים לעיסוק בנושא הזה.

פרופ' יהודה דנון: כבר בשלב ראשון ישנם תקנים לילדים בגני ילדים בגיל 4.

פרופ' יהודה דנון: אם כך, מדוע לא להוריד זאת גם למשפחתונים וגם לפעוטונים, ולהטיל זאת על אותם משרדים שעוסקים בילדים עד גיל 4?

פרופ' יהודה דנון: גם לקהילה יש תפקיד חשוב ביותר.

פרופ' יהודה דנון: "בטרם" הוא ארגון של מתנדבים.

פרופ' יהודה דנון: כאשר ישנו ואקום, נוצר מצב שארגוני מתנדבים נכנסים לנושא ולוקחים על עצמם תפקידים שהם תפקידים ממלכתיים, מבלי לקבל תיקצוב ממלכתי לנושא.

פרופ' יהודה דנון: לכן, חשוב גם נושא התיקצוב של ארגוני המתנדבים וגם בכל קהילה, בכל מועצה מקומית, צריך לקום סניף שיהיה מודע לבעיות שקיימות במסגרת אותה קהילה.

פרופ' יהודה דנון: אני משוכנע שהפעילות כאן, במסגרת בית המחוקקים, תביא לשינוי בנושא.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להעיר כמה הערות קצרות לפני שנשמע את הגורמים השונים.

תמר גוז'נסקי: הערה אחת – בהתאם לחוק שהתקבל בכנסת בכל רשות מקומית חייבים להקים ועדה סטטוטורית, שנקראת הוועדה לקידום מעמד הילד, של הישוב הנדון.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהוועדה הזאת, בין יתר עיסוקיה, צריכה לקחת על עצמה גם את הנושא של הבטיחות.

תמר גוז'נסקי: היא אמורה לעסוק בילדים בכלל.

תמר גוז'נסקי: אין לה איזה סדר יום.

תמר גוז'נסקי: היא קובעת את סדר היום שלה.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהוועדות האלה יכולות לשמש גורם חשוב, כי בוועדות האלה יש נציגים של כל הגורמים שאתה הזכרת, גם גורמים עירוניים, אבל גם גורמים שנמצאים בקהילה, כמו לצורך זה המשטרה, או קופות חולים וכו'.

תמר גוז'נסקי: דבר שני – בזמנו, לפי בקשת הוועדה לקידום מעמד הילד, הוקמה ועדת מנכ"לים.

תמר גוז'נסקי: ועדת המנכ"לים היתה אמורה לעסוק במתקני משחקים.

תמר גוז'נסקי: אחר-כך הוועדה הזאת משום מה הפסיקה להתכנס.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהוועדה הזאת, שמרכזת מנכ"לים, יכולה להיות גם כן כתובת לצורך התיאום שאנחנו כל-כך מחפשים בין המוסדות השונים.

תמר גוז'נסקי: דבר שלישי – אנחנו הזמנו לפה גם את הנציגים של משרדי הממשלה וגם את מרכז השלטון המקומי.

תמר גוז'נסקי: האם יש כאן מישהו ממרכז השלטון המקומי?

תמר גוז'נסקי: – לא.

תמר גוז'נסקי: מרכז השלטון המקומי, לצערי הרב, לא מגלה את האחריות שיש לו בנושא החשוב הזה והוא נעדר שוב מהדיון.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נביע את דעתנו על כך באזני האחראים.

תמר גוז'נסקי: נשמע עתה את נציגי משרד החינוך ואחר-כך נעבור ליתר המשרדים.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור לגב' דליה לימור.

תמר גוז'נסקי: אחר-כך – מר צדקה.

תמר גוז'נסקי: גב' דליה לימור היא מנהלת האגף לחינוך קדם יסודי.

תמר גוז'נסקי: בבקשה, גברתי.

דליה לימור: הגעתי לישיבה זו חולה והגעתי פשוט מתוך כבוד למעמד ולעבודה המכובדת והרצינית שנעשית על-ידי "בטרם".

דליה לימור: אני רוצה לברך את "בטרם" ואת חברת הכנסת גוז'נסקי על הפעילות המבורכת שמתקיימת לאורך השנים האחרונות בתחום הבטיחות וההגנה על שלום ילדי ישראל.

דליה לימור: לצורך העניין הזה עשיתי את כל המאמצים להגיע לכאן.

דליה לימור: לצערי הרב, באמת קורות ומתרחשות תאונות.

דליה לימור: התאונות האחרונות שהופיעו בעיתונות וגם הבוקר הן תאונות שהתרחשו בגנים פרטיים, בגנים לא מפוקחים, לא מבוקרים, בגנים שהם לא במערכת.

דליה לימור: בעבודה משותפת עם "בטרם" ובהחלטה של האגף הוחלט שכל מטפל העובד בפועל עם הילדים יחוייב בהכשרה בנושא מניעת תאונות.

דליה לימור: הכוונה שלנו היא שכל גננת, גם בהכשרה במכללות, תקבל הכשרה בתחום ולאחר מכן היא תחוייב בהכשרה במהלך עבודתה.

דליה לימור: אנחנו מדברים על גננות בעלות ותק של שנים רבות, שכבר שנים הנושא אולי לא טופל אצלן.

דליה לימור: לכן, בשנים הבאות אנחנו נרענן את הטיפול בנושא בכל המערכת כולה.

דליה לימור: אנחנו נערכים כיום בהיקף מאד רחב.

דליה לימור: זה מותנה, כמובן, בתקציבים שיהיו להשתלמויות.

תמר גוז'נסקי: כמה תקציבים יש לכם עכשיו?

דליה לימור: אני רוצה לספר על המכתב האחרון שהפסיק את ההשתלמויות מחודש יוני ועד ינואר 2002.

דליה לימור: זה המכתב האחרון שהיה.

תמר גוז'נסקי: רגע, אני לא מבינה.

תמר גוז'נסקי: אין השתלמויות?

דליה לימור: כרגע ניתנה הוראה להפסיק את כל ההשתלמויות בתום שנה זו, מחודש יוני-יולי.

תמר גוז'נסקי: למה?

תמר גוז'נסקי: כי הבטיחות לא נדרשת יותר?

דליה לימור: לא, כי הכספים במשרד החינוך נגמרו.

קריאה: זה אמור לא רק לגבי בטיחות.

דליה לימור: יש בעיה בכל המערכת.

דליה לימור: אני אומרת שזה מותנה.

דליה לימור: ברגע שיהיו תקציבים שיועברו אלינו מהאוצר –

תמר גוז'נסקי: מה היה התקציב השנתי עד יוני?

תמר גוז'נסקי: מדובר בכל ההשתלמויות?

דליה לימור: כרגע יש הפסקה.

דליה לימור: מדובר בכל ההשתלמויות לכל מערכת החינוך.

תמר גוז'נסקי: כמה עולות ההשתלמויות שלכם מבחינה שנתית?

תמר גוז'נסקי: אני שואלת על ההשתלמויות בנושא הזה של הבטיחות?

דליה לימור: אני לא רוצה להתחייב על סכום.

דליה לימור: אבל זה לא סכום גבוה.

דליה לימור: זה לא סכום בשמיים.

דליה לימור: אבל זו מערכת שיש בה כמה מיליונים טובים שמושקעים בהשתלמויות בכלל.

דליה לימור: אבל אנחנו לקחנו את הנושא הזה כאחד הדברים החשובים שעומדים בסדר קדימות.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור למר אברהם צדקה, מנהל האגף לבטיחות, ביטחון ושעת חירום.

תמר גוז'נסקי: בדיון שהשתתפתי בו במרכז שניידר, מטעם "בטרם", שעסק בנושא בטיחות, נציגים של מחלקות בעיריות סיפרו לנו את הדבר הבא.

תמר גוז'נסקי: הם אמרו כך: שולחים את הבקר, את המפקח, לבדוק מהי הבטיחות של המתקן.

תמר גוז'נסקי: הוא מגלה שבמתקן יש בעיות בטיחות ושהוא לא בטוח.

תמר גוז'נסקי: מה עושים?

תמר גוז'נסקי: אתם חושבים שמתקנים?

תמר גוז'נסקי: לא.

תמר גוז'נסקי: מה פתאום?

תמר גוז'נסקי: – טראח, מורידים את המתקן, מסלקים את המתקן, אין מתקן, אין בעיית בטיחות, בא לציון גואל ובזה בעצם נפתרה הבעיה.

תמר גוז'נסקי: אני אומרת שבשיטה המופלאה הזאת אפשר לפתור את כל בעיות הבטיחות, פשוט להוריד את כל המתקנים מהגנים.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שזה אות עניות.

תמר גוז'נסקי: מצד אחד, רוצים בטיחות, ומצד שני, בעצם לוקחים מהילדים את המתקנים שכל-כך חשובים להתפתחות שלהם.

אברהם צדקה: תודה.

אברהם צדקה: באשר להערה שלך – במקום המתקן שנהרס המקום הפך להיות "ג'אנק".

אברהם צדקה: הנה לך מפגע בטיחותי.

אברהם צדקה: אבל אם אני הייתי ממפה את הבעיות, הרי שכבעיה ראשונה הייתי שם את העובדה שבמדינת ישראל אין גוף ממלכתי שאמון על נושא הבטיחות.

אברהם צדקה: ברשותך, גברתי היושבת-ראש, אתן רק הגבלה אחת.

אברהם צדקה: אני גם אמון על נושא ביטחונם של 1.8 מיליון תלמידים, כולל בימים אלה של גאות ושפל.

אברהם צדקה: על-פי החלטת ממשלת ישראל מס' 411 מספטמבר 1975, הוגדרו יחסי הגומלין המקצועיים בין הגוף המונחה לגוף המנחה.

אברהם צדקה: משמע: אם אני מפרסם בחוזר מנכ"ל משרד החינוך שבבית-ספר "בליך", שכבה ט', בטיול שנתי ברמת הגולן יהיו שני מלווים חמושים, אחד ברמת נשק ארוך והשני אקדח, זו לא תולדה של דבר שחלמתי עליו בלילה.

אברהם צדקה: זה על-פי החלטת הממשלה.

אברהם צדקה: במקרה זה בפן הביטחוני הריבון ברמת הגולן הוא צה"ל ולא המשטרה הכחולה.

אברהם צדקה: אני יושב עם קצין אג"ם פיקוד צפון והוא מנחה אותי.

אברהם צדקה: יכול להיות שהוא מתחיל איתי ב-7 כלי נשק ואז אני אומר לו: הולכים לטיול, אדוני, לא למלחמה.

אברהם צדקה: אבל ברגע שמתפשרים על 4 כלים – לגביי זו הוראת עשה.

אברהם צדקה: משמע, אני מפרסם זאת בחוזר מנכ"ל וזה מחייב כל מנהל שמטייל בין גמלא לקצרין להתחמש ב-4 מלווים חמושים.

אברהם צדקה: כשמדובר בנושא הבטיחות עלינו להפנים כולנו שמדובר במקצוע בחיים.

אברהם צדקה: מה לעשות?

אברהם צדקה: !

אברהם צדקה: אני מבקש לומר מעל במה זו שחייב להיות גוף ממלכתי.

אברהם צדקה: אני מברך את "בטרם".

אברהם צדקה: היוזמה שלהם היא יותר מברוכה.

אברהם צדקה: אבל זו עדיין יוזמה של גוף תחת מעטה של עמותה כזאת, או אחרת.

אברהם צדקה: אין גוף ממלכתי.

אברהם צדקה: זו הערה שרציתי להעיר.

אברהם צדקה: אני רוצה לספר אנקדוטה בחצי דקה.

אברהם צדקה: היתה פה ישיבה של ועדת הפנים וועדת החינוך והתרבות.

אברהם צדקה: נשאלה שאלה: למה האבטחה במוסדות החינוך היא רק בין שבע וחצי לשתיים?

אברהם צדקה: והרי יש יום לימודים ארוך, יש פעילות בבית הספר והילדים שוהים בו עד השעה ארבע.

אברהם צדקה: ופונים אליי.

אברהם צדקה: אמרתי: אני פקיד, יותר טוב או פחות טוב, אני פונה אליכם, אני מחזיר אליכם את הכדור, אתם המחוקק, תשנו את ההחלטה.

קריאה: בלי גני הילדים.

אברהם צדקה: זה גם כן סיפור של המחוקק.

אברהם צדקה: בעקבות האסון בבאר-שבע ובעקבות האסון בבית הספר "לוריא", שבהם נספו ילדים – ואני מצר על כך ומאד מצטער על כך – עלה רף המודעות.

אברהם צדקה: היום ראשי רשויות ומנהלי מחלקות חינוך יותר מודעים לעניין.

תמר גוז'נסקי: האם יש היום חובת התקנת סורגים?

אברהם צדקה: עוד פעם, המילה סורגים היא גם כן מטבע לשון שרצה במדיה.

אברהם צדקה: אחרת הדרכים למנוע מצב שילד ייפול מהקומה החמישית או העשירית, היא להקים איזשהו אמצעי שימנע מהילד ליפול.

אברהם צדקה: יש חובה כזאת.

תמר גוז'נסקי: וזה קיים בכל המוסדות?

אברהם צדקה: בוודאי.

אברהם צדקה: זה יכול להיות או סורגים, או מגביל פתיחת חלונות (ויש לנו אמצעי כזה).

אברהם צדקה: זאת אומרת, יש לעשות כל מה שניתן, ולא בהכרח סורגים.

אברהם צדקה: אם מישהו יחליט לסגור את החלון כי המזגנים עובדים והוונטות עובדות, והחלון הזה סגור הרמטית, הוא סגור.

אברהם צדקה: דרך אגב, מיגנו נגד ירי את החלונות בבתי הספר בגילה בירושלים והחלונות הללו לא ניתנים לפתיחה.

אברהם צדקה: שם לא ייפול ילד מהחלון, כי החלון פשוט לא נפתח.

תמר גוז'נסקי: האם חסרים מעקות בבתי הספר?

אברהם צדקה: במסגרת העבודה עם מכון התקנים עשינו אבחנה מכיוון שהשמיכה היא צרה, וצריך להגיד זאת בקול רם.

אברהם צדקה: עשינו אבחנה ברורה בין מפגעי בטיחות שיש להסירם מיידית לבין ליקויי בטיחות בשתי רמות, בקדימות א' ובקדימות ב'.

אברהם צדקה: ליקוי בטיחות ניתן להסיר תוך שלושה חודשים, על-פי המשאב הכספי שיש.

אברהם צדקה: אבל כשמדובר במפגע בטיחות האבחנה היא אחרת.

אברהם צדקה: אם אני אומר שגובה המעקה צריך להיות 1.1 מטר, ואילו גובה המעקה הוא 1.05 מטר – זה ליקוי, גברתי.

אברהם צדקה: אבל אם אין מעקה – זה מפגע קשה.

תמר גוז'נסקי: אם יש בור בבית-ספר צריך לדווח על כך למשרד, לעירייה, למי?

אברהם צדקה: מהו עומקו של הבור, גברתי?

אברהם צדקה: 5 ס"מ?

אברהם צדקה: – אם כן, זה ליקוי שצריך להביא טורייה ולכסות את הבור.

אברהם צדקה: אבל אם זה מקום פתוח ועמוק – זו כבר פרשייה אחרת.

אברהם צדקה: משמע: זה מקצוע, זה לא שחור ולבן.

תמר גוז'נסקי: בסדר, אני רק שואלת: מי צריך לתקן?

תמר גוז'נסקי: משרד החינוך?

תמר גוז'נסקי: צריך לסגור את המוסד?

אברהם צדקה: הגענו לשאלת המיליון דולר או המיליון שקל.

אברהם צדקה: אני כרגע בא מישיבה של הוועדה לביקורת המדינה שבה נדון דו"ח מבקר המדינה.

אברהם צדקה: תראו, המדינה באמצעות משרד החינוך בונה את בתי הספר ומוסרת את המפתח לרשות המקומית/הבעלות.

אברהם צדקה: אחזקת המבנה, שיפוצו, שיקומו והשמירה על הקיים היא באחריות הבעלות.

אברהם צדקה: מכיוון שלא היתה מודעות לנושא עד שקרו אותם מקרים טרגיים, הגענו עד הלום במצב שבתי הספר לא תוחזקו.

אברהם צדקה: 90% מליקויי ומפגעי הבטיחות נובעים מאחזקה לא תקינה של המבנים.

אברהם צדקה: ואז נקלענו למצב מסויים.

אברהם צדקה: בוודאי שמעתם על הסכום האסטרונומי של 2 מיליארד שקלים.

אברהם צדקה: ממה זה נולד?

אברהם צדקה: זה נולד בעקבות "פיילוט" שעשינו עם מרכז השלטון המקומי בעיריית אשקלון.

אברהם צדקה: הגענו לעלות של 800,000 שקל לכל בית-ספר.

אברהם צדקה: אם נכפיל את הסכום הזה ב-3,500 בתי ספר, נגיע לסכום של ה-2 מיליארד שקל.

אברהם צדקה: מיפינו את הדברים עם הגופים המקצועיים והגענו רק ל-100,000 שקל לכל בית-ספר.

אברהם צדקה: לכן, הסכום הנדרש הוא 350 מיליון שקל.

תמר גוז'נסקי: טוב, אדוני, נעצור פה.

תמר גוז'נסקי: אני מאד מודה לך.

תמר גוז'נסקי: שלום לכולם.

תמר גוז'נסקי: אני מברך את המשתתפים בפגישה זו.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להגיד שהיחידה שלנו, יחידת הממונה על התקינה, עושה אכיפה של תקן רשמי.

תמר גוז'נסקי: יש כ-300 תקנים שאנחנו אוכפים אותם.

תמר גוז'נסקי: כשמדובר בבטיחות הילדים בתקינה מדובר על כ-10 תקנים.

תמר גוז'נסקי: אם נבחן את התקציבים שלנו, אזי שליש מהתקציב הולך ל-10 התקנים האלה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בודקים במשך השנה מתקני משחקים ציבוריים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בודקים צעצועים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בודקים רעילות של הצעצועים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בודקים מיטות ילדים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו מעורבים בכל התחום.

תמר גוז'נסקי: יש לי שאלה.

תמר גוז'נסקי: האם לדעתך המקצועית היית ממליץ שלפני שפותחים גן, מעון, או מוסד לילדים בגיל הרך, יקבלו מכם אישור?

תמר גוז'נסקי: אני לא יודע אם צריך לקבל את האישור מאיתנו, אבל אישור חייבים לקבל.

תמר גוז'נסקי: ממי?

תמר גוז'נסקי: אם אתם המוסמכים על הבטיחות, אם אתם האחראים על בטיחות, אז מי יכול להחליף אתכם?

תמר גוז'נסקי: לא, אנחנו לא מוסמכים על הבטיחות.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בודקים שמתקנים שמוצעים יהיו בטיחותיים.

תמר גוז'נסקי: כמו שבעת פתיחת גן דורשים שהגננת תהיה מוסמכת, אני חושב שעל כל תחום שקשור בגן היא תקבל רישיון.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, היא צריכה לקבל הסמכה בבטיחות.

תמר גוז'נסקי: את הרישיון הזה אין לתת לכל החיים וכל שנה יש לחדש את הרישיון.

תמר גוז'נסקי: זו דרישה מינימלית שצריכה להיות.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, אתה מציע שהרישיון יינתן לאיש הצוות ולא למתקן עצמו?

תמר גוז'נסקי: אתה חושב שאיש הצוות הוא זה שצריך להיות המומחה או המתמחה בבטיחות ופחות הבניין?

תמר גוז'נסקי: לא, הכל ביחד.

תמר גוז'נסקי: אני אומר שצריך לטפל גם באיש הצוות וגם במתקן.

תמר גוז'נסקי: אחרת, אם לא יהיה שילוב של שני הדברים האלה אנחנו לא נשיג שום דבר.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור לניצה הראל-אטיאס, רכזת משפחתונים.

תמר גוז'נסקי: מה קורה במשפחתונים בירושלים בנושא הבטיחות?

ניצה הראל-אטיאס: באופן עקרוני המשפחתונים הם מתקנים שהם בבית.

ניצה הראל-אטיאס: בקליטה, כשאנחנו הולכים לקלוט מטפלות, אנחנו בודקים באמת אם המקום מתאים, בודקים את המבנה.

ניצה הראל-אטיאס: הזכרתם סורגים או תחליפים אחרים.

ניצה הראל-אטיאס: אנחנו מקפידים לבדוק את הדברים האלה.

ניצה הראל-אטיאס: כשאנחנו קונים ציוד אנחנו דואגים שהוא יהיה על-פי תקן של מכון התקנים.

ניצה הראל-אטיאס: לדוגמא, כשמדובר בלולים – אנחנו קונים אך ורק את הלולים שהם בתקן ולא קונים לולים שהם לא בתקן.

ניצה הראל-אטיאס: מה שאנחנו עוד מנסים לעשות זה, כמובן, להעלות את המודעות.

ניצה הראל-אטיאס: ביום העיון הקרוב, שיהיה ב-12 באוגוסט, כל מטפלות המשפחתונים והרכזות עוברות השתלמות.

ניצה הראל-אטיאס: זה נעשה באמצעות "בטרם".

ניצה הראל-אטיאס: אנחנו נעבור השתלמות שבעקבותיה נצטרך, כמובן, להמשיך בריענונים, כי הצוותים אצלנו מתחלפים ומשתנים.

תמר גוז'נסקי: יש לי שאלה.

תמר גוז'נסקי: את בוודאי מפקחת על המשפחתונים הרשמיים, הרשומים וכו'.

תמר גוז'נסקי: האם יש לך מושג כמה ילדים, או כמה מוסדות לא-רשמיים לא רשומים נמצאים?

תמר גוז'נסקי: האם זה בערך כמספר המוסדות הרשומים?

תמר גוז'נסקי: האם זה פי שניים, או פי חמש?

ניצה הראל-אטיאס: אני מעריכה שמספרם הוא לפחות כמספר המוסדות הרשמיים.

תמר גוז'נסקי: ועם המוסדות הלא-רשמיים אין לך שום קשר?

ניצה הראל-אטיאס: אין לי שום קשר איתם.

ניצה הראל-אטיאס: מה שכן, למשרד החינוך יש פיקוח על מסגרות פרטיות.

תמר גוז'נסקי: זה לגבי גני ילדים.

תמר גוז'נסקי: אבל אם אנחנו מדברים על ילדים עד גיל 3, אזי בכל מסגרת שיש בה פחות מ-10 ילדים לא צריך לקבל שום אישור, שום רישוי, שום דבר, כידוע לכם.

ניצה הראל-אטיאס: נכון.

ניצה הראל-אטיאס: אבל יש עדיין אפשרות ללכת להשתלמויות.

קריאה: זה לא לגבי מסגרות של עד 10 ילדים.

ניצה הראל-אטיאס: כן.

ניצה הראל-אטיאס: אבל זה וולונטרי.

ניצה הראל-אטיאס: כלומר, אם מישהו רוצה או מעוניין להצטרף – הוא יוכל להצטרף.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שכשמדובר באותם ילדים שמגיעים למוסדות הבלתי-מפוקחים בגיל הרך אין לנו בעצם שום מידע, או צל של מידע, על מה שקורה שם.

ניצה הראל-אטיאס: לא, לא.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור לגב' חנה ששון, מנהלת היחידה לגיל הרך בעיריית ירושלים.

חנה ששון: ראשית, אני רוצה להגיד שימים כמו יום העיון שאנחנו מארגנים למשפחתוניים אלה דברים מקומיים.

חנה ששון: העלויות הן מאד רציניות ואנחנו לוקחים זאת מרישום ומכל מיני דברים כאלה.

חנה ששון: אבל אין בעצם משהו אחיד ומחייב בקטע הזה של הבטיחות.

תמר גוז'נסקי: אני מניחה שתאונות שקורות במקומות האלה מוגדרות כתאונות בית וכו', ולא כתאונות במוסדות חינוך.

תמר גוז'נסקי: הן לא נכנסות לסטטיסטיקה של תאונות, כי אף אחד לא יודע בדיוק איפה זה קרה וההורים כנראה גם לא מודעים לכל הפרוצדורה הזאת.

תמר גוז'נסקי: לכן, אני חושבת שאנחנו מדברים על רבבות ילדים שנמצאים במקומות שאין לנו צל של מושג לגבי המצב הבטיחותי שלהם.

איווט סעדון: שלום לכולם.

איווט סעדון: אני מצטרפת לברכות לארגון "בטרם".

איווט סעדון: ארגון "בטרם" הוא ארגון מוכר לנו מאד ואנחנו מאד מעריכים את הפעולה שלו.

איווט סעדון: אנחנו גם שותפים בשלב זה בנוכחות וגם ברעיונות, אבל אני מקווה שבשלב מאוחר יותר נהיה שותפים גם במשאבים שאני מקווה שיגיעו.

איווט סעדון: אתחיל בתשובה לשאלה שהפנית לעיריית ירושלים.

איווט סעדון: על בסיס שלושה שנתונים שאנחנו יודעים, שהם כ-340,000 ילדים, יש 80,000 ילדים במסגרת ממוסדת ולגבי השאר אין חוק פיקוח ואין שליטה על הנעשה עמם.

איווט סעדון: וזה די הרבה.

איווט סעדון: בסך הכל 20%-23% מהילדים הללו מצויים במסגרת שניתן לפקח עליה ולא יותר מזה.

איווט סעדון: כך שיש המון מסגרות שצצות מדי יום, שלצערי הגדול אין לנו אפשרות לפקח עליהן, למרות שאם אנחנו רוצים לממש הלכה למעשה את חוק הפיקוח על מעונות היום היינו אמורים כן לפקח גם עליהם.

איווט סעדון: אבל כל אחד יודע את מצוקת כוח האדם הקיימת.

תמר גוז'נסקי: האם לאגף שלך יש תקציב בטיחות?

איווט סעדון: לא.

איווט סעדון: תקציב מוגדר – לא.

איווט סעדון: אבל אנחנו שותפים בוועדת היגוי עם "בטרם".

איווט סעדון: אמרנו שבכל ההשתלמויות שאנחנו נותנים למטפלות נכניס "מודולה", מה גם שהמון ארגונים כמו "יש"ע", ויצ"ו ואחרים, לקחו יוזמה והם עושים זאת הלכה למעשה.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

נעמי בבכנוף: אנחנו כפופים למשרד החינוך, על-פי חוק הפיקוח, ואנחנו משתדלים להקפיד ולעשות בדיוק את מה שמטילים עלינו בנושא זה.

נעמי בבכנוף: במסגרת המעונות אני לא כל-כך בקיאה, אבל לפי מה שאני יודעת הם כפופים למשרד העבודה.

נעמי בבכנוף: עושים באמת את כל מה שצריך.

נעמי בבכנוף: עכשיו הכנסנו יועצי בטיחות שמגיעים לאשר את הגנים שלנו, על-מנת שנקבל את רישיון ההפעלה.

נעמי בבכנוף: בודקים גם את כל הנושאים בתחום הבטיחות, שהם טעונים תיקונים.

נעמי בבכנוף: זה מה שאני יכולה להגיד.

נעמי בבכנוף: אנחנו אחראים באמת על כל העניין הזה.

תמר גוז'נסקי: האם בתוך המסגרת החשובה הזאת של נעמ"ת יש מישהו או מישהי שאחראים על הבטיחות במעונות?

תמר גוז'נסקי: האם יש איזה תפקיד כזה שנקרא אחראי על הבטיחות?

נעמי בבכנוף: לא.

נעמי בבכנוף: אנחנו מעסיקים יועצי בטיחות בגלל הקטע של הרישיון של משרד החינוך, כשמדובר מעל לגילאי 3.

נעמי בבכנוף: יש לנו הרי כיתות גן בתוך המעונות.

נעמי בבכנוף: עד עכשיו משרד החינוך מימן את יועצי הבטיחות.

נעמי בבכנוף: אבל אני חושבת שמזה כבר שנתיים אנחנו מממנים את יועצי הבטיחות ואנחנו מעסיקים אותם.

נעמי בבכנוף: אחת לשנתיים או אחת לשנה הם באים ובודקים את הדברים.

תמר גוז'נסקי: מי אחראי במסגרת החשובה שלכם על בטיחות?

נעמי בבכנוף: אנחנו.

תמר גוז'נסקי: האם יש מישהו שאחראי על תכנים, לדוגמא, על גזברות וכדומה?

נעמי בבכנוף: אחראית לכך רשת הגיל הרך, כשאנחנו מעסיקים באופן עצמאי יועצי בטיחות.

קריאה: לכל הגילאים?

קריאה: או רק לגילאי גן?

נעמי בבכנוף: אני אחראית על גני הילדים ואני יודעת על הגנים שלנו.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור לגב' לוזון מ"אמונה".

אסתר לוזון: קודם כל, אני רוצה לשבח ולהלל את "בטרם".

אסתר לוזון: עד לפני שלוש שנים בעצם לא כל-כך הכרתי את ארגון "בטרם".

אסתר לוזון: הגעתי אליהם דווקא דרך קרן "סקתא".

אסתר לוזון: אז התחיל הרומן בין "אמונה" לבין "בטרם".

אסתר לוזון: בהתחלה התחלנו עם זה ממש רק מתקציבים של "אמונה" ומהתנדבויות של "בטרם".

אסתר לוזון: די מיסדנו את הנושא.

אסתר לוזון: ברוב המעונות שלנו רוב הצוותים אצלנו כבר קיבלו את ההשתלמות של "בטרם".

אסתר לוזון: לגבי מקומות שלא קיבלו את ההשתלמות - צרפתי את נציגי "בטרם" ביחד עם האחראית על ההכשרות בגיל הרך בבית הספר המרכזי ב"חווה כפרי" ואנחנו בנינו בתוך קטע האוריינטציות קבוצת שעות כש"בטרם" יתנו את ההשתלמויות למטפלות דרך בית הספר המרכזי.

אסתר לוזון: כך בעצם יצרנו איזשהו מעגל כדי שככל האפשר יותר אנשים יקבלו את ההשתלמות מבלי שתהיה עלות נוספת למישהו.

אסתר לוזון: יש איזשהו קטע של בריאות וחולי שפעם נתנו אותו אחיות וטיפת חלב.

אסתר לוזון: היום כנראה ש"בטרם" ייתן את זה.

תמר גוז'נסקי: האם יש לכם תקציב תחזוקה של המתקנים?

אסתר לוזון: כן, יש תקציב תחזוקה.

אסתר לוזון: אני לא זוכרת את ההיקף שלו, אבל יש תקציב תחזוקה.

אסתר לוזון: הוא אף פעם לא מספיק, זה ברור לכולנו.

אסתר לוזון: אבל סדרי העדיפויות הם באופן מוחלט כאלה שקודם מתייחסים לבטיחות ואחר-כך לדברים אחרים.

איווט סעדון: בתשומות למעון יש תקציב אחזקה והוא לא קטן.

איווט סעדון: יש סעיף שנקרא בדק בית וציוד, שהוא מכובד מאד.

תמר גוז'נסקי: תשנו את השם ותכתבו: בדק בית, בטיחות.

תמר גוז'נסקי: זאת כדי שיבינו שזה תקציב כזה.

איווט סעדון: אולי.

איווט סעדון: בסדר.

תמר גוז'נסקי: רשות הדיבור לגב' חנה קרוא, מארגון גני הילדים הפרטיים.

חנה קרוא: כבוד היושבת-ראש, אני מאד שמחה להיות נוכחת כאן.

חנה קרוא: אחרי ששמענו כאן את הדוברים ממשרד החינוך ואת כל שאר הדוברים הנכבדים שעוסקים בגיל הרך, אני חושבת שיש לנו אולי פתרון מאד חשוב דווקא לארגון גני הילדים הפרטיים, משום שהמימון להשתלמויות, המימון לקבלת רישיונות לגנים וכו' לכל מה שנעשה בענייני בטיחות, נעשה על-ידי בעלי הגנים.

חנה קרוא: זה נעשה קודם כל בכוח הרשויות, כי צריך לעשות זאת וחייבים לעשות זאת.

חנה קרוא: אני חושבת שדרך ארגון גני הילדים הפרטיים יש אפשרות לפתור הרבה מאד בעיות בטיחות בגני הילדים שדיברו עליהם שהם נופלים בין הכסאות, אלה שלא ידוע על הימצאותם.

חנה קרוא: ואיך?

חנה קרוא: אנחנו, בארגון גני הילדים, שואפים לעשות את הארגון שלנו ארגון יציג, הווה אומר שכל גן פרטי שנפתח, גן בתקן, יהיה שייך לארגון גני הילדים הפרטיים.

חנה קרוא: אולי אם זה יקום ויהיה – אפשר יהיה דרך הארגון להחיל את החוק על הגנים הפרטיים ותהיה חובה על כל גן פרטי להיות רשום בארגון הגנים.

חנה קרוא: דרך זה נוכל לפקח.

תמר גוז'נסקי: גם היום גן של 10 ילדים ומעלה צריך להירשם.

תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו נוגעת לגנים שיש בהם פחות מעשרה ילדים.

דליה לימור: זה לגבי משרד החינוך.

דליה לימור: הגב' קרוא מדברת על איגוד הגנים הפרטיים, שזה משהו פרטי.

תמר גוז'נסקי: אבל גם לפי החוקים של משרד העבודה והרווחה המתייחסים לכותרת פנימיות או כותרת אחרת, יש הגדרה האומרת שאם מדובר ב-10 ילדים ומעלה זה מוסד שחייב ברישום.

תמר גוז'נסקי: הבעיה שלנו נוגעת לאותן מסגרות רבות מאד שיש בהן פחות מ-10 ילדים והיום החוק לא חל עליהן.

חנה קרוא: אם אצלנו בארגון רשומים 1000 בעלי גנים, שזה כולל יותר גנים, כי יש בעלי גנים שיש להם 3-5 גנים, אנחנו יודעים שכמעט אותו מספר איננו שייך לארגון הגנים.

חנה קרוא: אנחנו עובדים בשיתוף מלא עם משרד החינוך.

חנה קרוא: ההשתלמויות של "בטרם" הועברו אצלנו בכל הסניפים בארץ.

חנה קרוא: אנחנו מאד משתדלים לקיים את ההשתלמויות ולהדגיש את נושא הבטיחות.

חנה קרוא: אבל אם יהיה לנו כוח – הסקטור הפרטי הזה, שנקרא גני ילדים פרטיים, יכול בהחלט לממן את כל המקרים האלה ששמעתי כאן לגביהם שאין מימון ואי-אפשר להשתלם.

חנה קרוא: אנחנו משתלמות בלי סוף עם המדריכות של משרד החינוך, כאשר זה בא במימון שלנו.

חנה קרוא: לכן, אפשר לנצל זאת.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: האם יש כאן נציגים של ארגון ההורים?

תמר גוז'נסקי: – מר עדי אברהם, בבקשה.

עדי אברהם: אני מלווה את דיוני הוועדה מזה תשעה חודשים, מאז שבתי נפטרה בתאונה בגן בעומר.

עדי אברהם: קודם כל, אני רוצה לברך את הוועדה ולהגיד שבשלושה-ארבעה דיונים שהשתתפתי בהם אני מרגיש שינוי.

עדי אברהם: בדיון הראשון שהשתתפתי בו לפני תשעה חודשים יצאתי בהרגשה שכולם דוחים את הנושא ודוחפים אותו מעליהם.

עדי אברהם: כלומר, מנסים איכשהו להגיד: אני לא עושה, מישהו אחר יעשה.

עדי אברהם: אני רוצה להגיד שאני יושב פה כבר שעה וחצי ושומע אנשים שאומרים: אנחנו עושים, ועושים, ועושים.

עדי אברהם: אני רוצה להעיר עוד כמה הערות קצרות.

עדי אברהם: חברת הכנסת גוז'נסקי דיברה בתחילת הדיון על מתקנים שמורידים אותם, כי הגיע איש בטיחות ופסל אותם, או אמר שהם לא תקינים.

עדי אברהם: קודם כל, כל הכבוד שמגיע איש בטיחות.

עדי אברהם: זה לא היה פעם.

עדי אברהם: הוא כבר הגיע לגן, הוא כבר יודע להגיד שהמתקן לא תקין.

עדי אברהם: יש כבר אינפורמציה.

תמר גוז'נסקי: הכי טוב שיתקנו אותו.

עדי אברהם: אנחנו לא חיים בעולם אופטימלי.

עדי אברהם: לצערי, המצב הוא כזה שעדיף שלא יהיה מתקן ושהילדים יחזרו הביתה.

עדי אברהם: ושוב, אנחנו רואים שגם במשרד החינוך נעשים דברים ואני מברך על כך.

קריאה: איך ניתן להגיע למודעות של ההורים?

עדי אברהם: בפרסום.

עדי אברהם: אני יכול לדבר לפחות על הסביבה הקרובה אליי.

עדי אברהם: ההורים מתעניינים.

עדי אברהם: אני יכול להעיד שאני שלחתי את הבת שלי לגן בנאיביות.

עדי אברהם: חוסר המודעות שלי היה כל-כך עמוק והביטחון שלי במערכת היה כל-כך עמוק, ואחר-כך הנפילה היתה כל-כך גדולה.

עדי אברהם: אני חושב שאם היו מספקים להורים את הנתונים – הדברים היו נראים אחרת.

עדי אברהם: כשהוריו של ילד בן שלוש באים לרשום אותו בפעם הראשונה בגן, אפשר לתת להם "פליירים".

עדי אברהם: הצצתי קצת בחוברת של "בטרם".

עדי אברהם: אפשר לעשות "פליירים" שמושכים את העין, שההורים יקראו אותם, אפשר לתלות פוסטרים, ואז אין בעיה, וזה לא משנה אם הילד הולך לגן של משרד החינוך, או גן פרטי, או איזשהו גן קיקיוני שנמצא באיזו שכונה שכוחת אל איפה שהוא.

עדי אברהם: ברגע שההורה יודע על מה להסתכל, לפחות בגדול – והוא הרי לא איש בטיחות - יש מודעות.

קריאה: צריכות להיות גם תעודות על הקיר.

קריאה: צריכה להיות תעודה של מכון התקנים, תעודה של גננת מוסמכת.

קריאה: זו לא בושה.

קריאה: הגננת היא גננת מוסמכת והתעודה שלה יכולה להיות תלוייה על העיקר.

עדי אברהם: את אותה הערה הייתי מפנה לחברה' של "בטרם" לגבי הוועדה שלהם.

עדי אברהם: עד כמה שהספקתי להציץ על השמות, לא ראיתי שם נציג של ההורים.

עדי אברהם: לא ראיתי שם אף אחד מוועדי ההורים.

מיכל חמו: יש נציג של ועד ההורים המרכזיים, אך הוא אינו מגיע.

עדי אברהם: אם כך, אני חוזר בי מהערתי.

תמר גוז'נסקי: הגב' נירה ברעם, בבקשה.

נירה ברעם: אני מרכזת תחום אם-ילד במשרד הבריאות.

נירה ברעם: אם מתחילים בתודות, מעבר לתודות ל"בטרם", אני רוצה להודות לאנשים שיושבים כאן ויש להם סבלנות וסובלנות להקשיב ולעשות.

נירה ברעם: זה באמת נהדר.

נירה ברעם: השנה אנחנו עומדים לסיים את ההכשרה של כל אחיות טיפות חלב בארץ בנושא בטיחות, כדי שהן תוכלנה להדריך את ההורים בדרך המקצועית והטובה ביותר.

נירה ברעם: כמובן שזה נעשה עם "בטרם".

נירה ברעם: כל הפעילויות שלנו נעשות בשיתוף פעולה עם "בטרם".

נירה ברעם: המחלקה לחינוך לבריאות במשרד הבריאות פועלת גם להפקת חומרים, שחלקם נמצאים כאן כדוגמאות שבאמת מופצות בכל טיפות החלב.

נירה ברעם: החומר ניתן להורים עם הסברה והבהרה איך להתנהג.

נירה ברעם: האחריות עברו קורס בטיחות ברכב.

נירה ברעם: זאת אומרת, הן אמורות להנחות הורים בנושא כסאות הבטיחות.

נירה ברעם: זה באמת היה קורס ייחודי שנעשה על-ידי "בטרם".

נירה ברעם: היום האחיות מקנות להורים את העקרונות ואת המשמעות של נושא כסאות הבטיחות והחשיבות הגדולה שבכך.

נירה ברעם: אלה הפעילויות העיקריות שלנו.

נירה ברעם: דרך אגב, כל הפעילויות והחומרים הם גם בעברית וגם בערבית.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: שמעתי בזמנו מד"ר קדמן, מהמועצה הלאומית לשלום הילד, שבמדינת ניו-יורק, כך נדמה לי, העירייה ישבה וחשבה מה לעשות למען בטיחות ילדים.

תמר גוז'נסקי: היא החליטה שהדבר הכי זול הוא לבנות, להקים או להתקין סורגים בכל המקומות בהם ההורים לא יכולים לדאוג לכך מסיבות כלכליות.

תמר גוז'נסקי: הם עשו זאת על חשבון העירייה וחסכו הרבה כסף בהוצאה הזאת.

תמר גוז'נסקי: לא פעם אני מבקרת במקומות ורואה את הבית החצי גמור.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, המשפחה כבר נכנסה לגור בבית, אבל הבית בעצם עוד לא גמור.

תמר גוז'נסקי: במדרגות אין שום מעקה, הכל פרוץ עדיין, אבל המשפחה כבר גרה בבית ויש לה ילדים.

תמר גוז'נסקי: אני רואה את זה.

תמר גוז'נסקי: באמת מקרים קשים ביותר קורים.

ענת מאור: אני מצטערת שהגעתי באיחור.

ענת מאור: השתתפתי בדיון שהתקיים בוועדת החוקה בנושא חופש הדת והמצפון, שזה גם כן נושא מאד חשוב.

ענת מאור: אם אני זוכרת טוב את הנתונים שהיו בנושא ההורים לפני שלוש-ארבע שנים, אזי התאונות בבית אחוז התאונות בבית היה מהגבוהים.

ענת מאור: לכן, במסגרת יצירת המודעות של ההורים צריך לדאוג לא רק לכך שהם יהיו פקחים על גני הילדים, הפעוטונים וכו', אלא יש לראות איך לחזק את הנושא בבית.

ענת מאור: צריך לשקול, אם במסגרת בדיקת כלל המבנים וכו', לעשות חיוב הרבה יותר רציני.

ענת מאור: צריך לפנות ממש לכל מוסדות החינוך, בוודאי למוסדות החינוך לגיל הרך וכו'.

ענת מאור: ברכות.

תמר גוז'נסקי: אנחנו הולכים ומתקרבים לסוף הדיון.

תמר גוז'נסקי: אם יש מישהו שרוצה להעיר – בבקשה.

רותם זהבי: ראשית, אם אנחנו מנתחים את התאונות של הכוויות או תאונות אחרות שארעו בשנים האחרונות במוסדות החינוכיים, אנחנו רואים שהבעיות המרכזיות נעוצות ביידע של האנשים איך לנהל את הבטיחות.

רותם זהבי: כלומר, אילו מנהלת בית הספר "מקיף ו'" בבאר-שבע היתה יודעת איך לנהל את הבטיחות ברגע שמשפצים אולם ספורט, מה לעשות, איך לסגור אותו, איך למנוע מאנשים גישה למקום ואיך להיות מחוברת לרשות – סביר להניח שהאסון הנורא שקרה שם לא היה קורה.

רותם זהבי: אם היתה מודעות מספקת סביר להניח שחלק מהאירועים היו נמנעים.

תמר גוז'נסקי: אבל שמעת שסגרו את ההשתלמויות עד ינואר 2002.

מר רותם זהבי: נכון, לצערי.

דליה לימור: אני רק יכולה להעיר שהסיפור של ספל הקפה והמים קרה לא בגני הילדים של משרד החינוך.

תמר גוז'נסקי: בואו לא נתחייב בשם כל אלפי הגננות.

מיכל חמו: ראיתי היום ששני-שליש מהילדים שעלו היום לכנסת לא היו חגורים.

מיכל חמו: זה מרתון וצריך לרוץ אותו.

מיכל חמו: אין ברירה.

מיכל חמו: זה ייקח הרבה זמן עד שהקפה וכל השונות האלה יימנעו.

מר רותם זהבי: אני רוצה לסיים במשפט קצר.

מר רותם זהבי: משרד החינוך מכשיר מומחי בטיחות לרשויות.

מר רותם זהבי: מומחים אלה מתעסקים בשאלות כמו איך לחנוך את הגננת, איך לחנוך את מנהל בית הספר, איך לחנוך את רכז הבטיחות.

מר רותם זהבי: זה התפקיד שלהם וזה מה שאנחנו יכולים לעשות.

תמר גוז'נסקי: כמה אנשים כאלה יש בארץ?

רותם זהבי: בשבוע שעבר 60 איש סיימו קורס שני.

רותם זהבי: אנחנו הולכים על עוד 6 קורסים.

קריאה: כמה תקנים מוקנים לנושא זה?

רותם זהבי: אין תקנים.

רותם זהבי: אנחנו עוזרים לרשויות ביוזמה של משרד החינוך.

אברהם צדקה: אם העניין הזה עלה, אני רוצה לומר משהו, ברשותכם.

אברהם צדקה: יש ועדה בראשות רפי אלול, שהיה בעבר חבר כנסת.

אברהם צדקה: ההמלצות של הוועדה נתקבלו במלואן.

אברהם צדקה: משמע, יש להכיר בממונה לבטיחות ברשות המקומית.

אברהם צדקה: יועצי בטיחות פוקדים אותנו.

אברהם צדקה: אני רוצה לתאר אנקדוטה.

אברהם צדקה: הלא כל יועצי הבטיחות מטעם החברות לא מבינים במוסדות חינוך.

אברהם צדקה: זאת אומרת, מדובר בממוני בטיחות שמוכשרים על-ידי משרד העבודה והרווחה.

אברהם צדקה: אם אדם כזה עובד איתנו 5-6-7 שנים הוא כבר בקיא ברזי חוזרי המנכ"ל.

אברהם צדקה: לכן, אנחנו מכשירים עכשיו ממוני בטיחות במוסדות חינוך ברשות המקומית.

תמר גוז'נסקי: שמענו את המפקחים האלה בדיון אחרים.

תמר גוז'נסקי: הם אמרו: אנחנו יודעים מה צריך לתקן, רק שאין לנו כסף.

אברהם צדקה: מישור הכסף הוא מישור אחר.

אברהם צדקה: דרך אגב, כוח האדם הזה הוא כוח אורגני מטעם הרשות.

אברהם צדקה: האיש מגיע מטעם הרשות.

אברהם צדקה: המשרד מכשיר אותו על חשבון המדינה ונותן כלים בידי ראש הרשות.

שמואל דאובר: אני ממכון התקנים.

שמואל דאובר: אני מנהל פרוייקטים מיוחדים, כולל פרוייקט בטיחות.

שמואל דאובר: קודם כל, אני רוצה להתייחס לשאלה שעלתה בישיבה הקודמת שלכם.

שמואל דאובר: אנחנו גם כתבנו מכתב אליכם, אבל אני רוצה להסביר את הדברים.

שמואל דאובר: מדובר על נושא הגיל בקשר למתקני המשחקים.

שמואל דאובר: התקן כפי שהוכן הוכן על בסיס התקנים הבריטיים ועל בסיס חלק מתקנים אמריקנים.

שמואל דאובר: בקיצור, הוא היה טלאי על טלאי, כאשר כל פעם הוסיפו איזה שהן תוספות.

שמואל דאובר: יצא תקן חדש, תקן אירופאי מאוחד, שמאחד את כל מדינות אירופה.

שמואל דאובר: כשמדובר בתקן הזה אנחנו פועלים לפי הוראות של משרד התעשייה והמסחר.

שמואל דאובר: הכוונה היא לתת אפשרות שכל אחד יוכל לייבא מתקן מחו"ל והוא יתאים לישראל, ולא שיהיו הבדלים או מצב כזה שאם מדובר רק על התקן הישראלי אזי אתה לא יכול לייבא את המתקן.

שמואל דאובר: הכוונה היא לכך שיהיה תקן אחיד ויהיה טוב לכולם.

תמר גוז'נסקי: מתי התקן הזה ייכנס לתוקף?

שמואל דאובר: זה ייקח בערך כשנה עד שהתקן הזה ייכנס לתוקף.

שמואל דאובר: יש שם הפרדה בגיל: מאפס עד שלוש ומאפס עד 14.

שמואל דאובר: כלומר, יהיו מתקנים שמתאימים רק לגילאי 0-3 ויהיו מתקנים שמתאימים לגילאים 0-14.

שמואל דאובר: זה שוני שחשבו עליו בכל המדינות שהתאספו והגיעו למסקנות האלה.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: גב' רחל שנרב, בבקשה.

רחל שנרב: אני מפקחת ארצית על מעונות יש"ע.

רחל שנרב: השטח הוא המקום שלי, הבית שלי.

רחל שנרב: ביום ששמעתי על "בטרם" למחרת הייתי אצלם.

רחל שנרב: השתדלתי מאד, בצורה מדורגת, שכל המפקחות שלי, המנהלות והמטפלות תגענה ותקבלנה את ההשתלמות.

רחל שנרב: רובן, אם כי עדיין לא כולן, קיבלו את ההשתלמות.

רחל שנרב: ישנו כל הנושא של וסת של בויילר שיהיה תקני.

רחל שנרב: אתמול נפלה לבנה מגג של מעון בישוב מסויים בשעה ארבע .

רחל שנרב: את יודעת מה הנס?

רחל שנרב: הנס היה שחמש דקות לפני השעה ארבע הילדים יצאו מהמעון.

רחל שנרב: קורים דברים איומים.

רחל שנרב: דבר נוסף – מחצית מילדי המעונות שלי ביש"ע נמצאים גם ברגע זה, בשנייה זו, בקרוואנים לא תקניים, לא מוגני ירי, לא מוגנים מפני שריפות, בתנאים תת-תנאים.

רחל שנרב: מעל 1,500 תינוקות, גמולים ופעוטים נמצאים בגנים האלה.

רחל שנרב: כבר באתי לכאן כמה פעמים, באו נציגי המועצות, אבל אין שינוי.

רחל שנרב: זה חוסר אחריות משווע.

רחל שנרב: אם אני עומדת בפסגות עם תינוק על הידיים בחדר תינוקות ופתאום יורים – כולם יודעים שזה נס שמישהו לא נפגע.

רחל שנרב: כך קורה נס, אחרי נס, אחרי נס.

רחל שנרב: אלה הדברים האלמנטריים ביותר שצריכים להיות.

רחל שנרב: הילדים שלנו צריכים להיות במקום מוגן.

רחל שנרב: הם זכאים לזה.

קריאה: יש מרחקים.

רחל שנרב: כן, במכון התקנים יש מרחקים כתובים.

תמר גוז'נסקי: היא טוענת שהגננות לא יודעות.

שמואל דאובר: יש תקנים למרחקים.

תמר גוז'נסקי: יש גם תקן ל"שומשום"?

שמואל דאובר: ה"שומשום" הזה הוא בעצם לא תקני.

שמואל דאובר: הוא לא תקני.

שמואל דאובר: כתוב: חול ים.

שמואל דאובר: ויש הבדל גדול מאד.

שמואל דאובר: ל"שומשום" יש פינות חדות שיכולות לחדור לתוך הגוף ולגרום נזקים.

תמר גוז'נסקי: אם כך, גב' רחל שנרב, ה"שומשום" הוא לא תקני.

תמר גוז'נסקי: אם את רוצה אישור – הוא ישלח לך אישור שה"שומשום" אינו תקני.

רחל שנרב: מצויין.

רחל שנרב: אם רק בשביל זה באתי לכאן – דייני.

פרופ' ג'רי בן-דוד: אני רוצה להגיד משהו שכל אחד כבר יודע.

פרופ' ג'רי בן-דוד: מה שקרה בחתונה באולמי ורסאי נתן לנו רמז גדול מאד.

פרופ' ג'רי בן-דוד: מחכה דבר דומה, חס וחלילה, בגני הילדים שלנו.

פרופ' ג'רי בן-דוד: אתן דוגמא.

פרופ' ג'רי בן-דוד: ניתן כאן דגש על נושא הסורגים, דבר הוא חשוב.

פרופ' ג'רי בן-דוד: האם מישהו יכול להבטיח שגן, שיש בו רק 9 ילדים, לא יהיה מלכודת אש?

פרופ' ג'רי בן-דוד: והיו כבר דברים מעולם.

אברהם צדקה: בגלל זה אמרנו שלא בהכרח צריך לשים סורגים.

פרופ' ג'רי בן-דוד: זאת אומרת, אנחנו צריכים לצפות לא רק למקרים בודדים שבהם ילד זה או אחר נפגע.

פרופ' ג'רי בן-דוד: יכולים להיות מקרים, חס וחלילה, ש-20 ילדים ייפגעו.

פרופ' ג'רי בן-דוד: זה יכול לקרות גם בגן ילדים.

פרופ' ג'רי בן-דוד: לפני כמה שנים באנגליה, בתחנת מדרגות ב-"אנדר-גראונד" נערמו כרטיסים אחד על גבי השני במשך שנים.

פרופ' ג'רי בן-דוד: פתאום הכל נדלק ויותר מ-100 אנשים נשרפו בחיים.

פרופ' ג'רי בן-דוד: יש אנשי מדע שיכולים לצפות דברים יותר גרועים, אם כי יש סיכוי קטן שהם יקרו.

פרופ' ג'רי בן-דוד: גם הנושא הזה צריך טיפול.

פרופ' ג'רי בן-דוד: נקודה נוספת – אף אחד לא דיבר על הביטחון ממש.

פרופ' ג'רי בן-דוד: אנחנו יודעים שהיום, ולא רק אצלנו, קורים כל יום פיגועים.

פרופ' ג'רי בן-דוד: צריך לקחת בחשבון גם אפשרות שמחבל מתאבד ייכנס לגן ויתאבד.

פרופ' ג'רי בן-דוד: לכן, גם בכל גן ילדים צריך לדאוג לנושא הביטחון.

פרופ' ג'רי בן-דוד: אני בתור סבא מוכן להתנדב ולעשות זאת בגן של הנכדים שלי.

פרופ' ג'רי בן-דוד: על-ידי התנדבות של כל מיני פנסיונרים אפשר לפתור את הבעיה.

פרופ' ג'רי בן-דוד: בוודאי זו בעיה שאין לה פתרון היום.

עדנה הרליך: אני חושבת שאחד הדברים שלא עלה והוא מאד משמעותי הוא העובדה שבעצם אין לנו מידע מלא ומוסמך לגבי היפגעות ילדים.

עדנה הרליך: אין שום רישום.

עדנה הרליך: רישום הטראומה קיים היום רק ב-8 בתי חולים וגם הוא לא מלא.

עדנה הרליך: אין בשום מקום רישום ודיווח לגבי היפגעות ילדים.

עדנה הרליך: אנחנו לא יכולים לדעת כמה ילדים נפגעו באמת, עד הסוף, ומה קרה איתם.

עדנה הרליך: זאת נחוץ לאיסוף נתונים ובדיקת ההיפגעות עצמה.

עדנה הרליך: אני חושבת שצריך להתחיל בזה.

חנה קרוא: אני בעלת גן שיש בו 3 כיתות.

חנה קרוא: השנה שילמתי כ-15,000 שקל כדי לחדש את הרישיון שלי, אף על-פי שהגן שלי הוא גן בתקן, עם פיקוח של משרד החינוך במשך 20 שנה.

חנה קרוא: עדיין, כדי לחדש את הרישיון שלי, שילמתי הרבה כסף.

חנה קרוא: לכן, כשמדובר במוסד חינוכי צריך לחייב קבלת רישיון.

תמר גוז'נסקי: גבירותיי ורבותיי, אנחנו חייבים להגיע לסיום הדיון.

מיכל חמו: יש לנו מרתון ארוך לפנינו.

מיכל חמו: יש פה בחדר שותפים בלתי-רגילים ממשרד הבריאות, דרך משרד החינוך וכו'.

מיכל חמו: אם כל אחד ייקח את המאה אחוז אחריות על החלק שלו, כולל ההיבט הסביבתי וההתנהגותי, אזי בעוד שנה נהיה במקום לגמרי אחר, ובוודאי ב-2010.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להעיר כמה הערות.

תמר גוז'נסקי: יש לנו חוק לגבי הסעה בטיחותית, אבל החוק הזה נוגע רק לחינוך המיוחד.

תמר גוז'נסקי: שם יש כללים מאד ברורים.

תמר גוז'נסקי: לגבי שאר הילדים יש חוקים כלליים במדינה האומרים איך צריך להסיע ילדים וכו'.

תמר גוז'נסקי: אבל, כמובן, החוקים האלה לא ימנעו כשלונות מהסוג של תודעה, הבנה, מודעות, אחריות.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר לכתוב בחוק שאדם יהיה אחראי.

תמר גוז'נסקי: זאת אומרת, צריך לחנך אותו לאחריות.

תמר גוז'נסקי: לכן, חקיקה היא דבר חשוב, אבל לא הכל נפתר דרך החקיקה.

תמר גוז'נסקי: דבר שלישי – אני חושבת שנפנה גם למשרד החינוך וגם למשרד העבודה והרווחה.

תמר גוז'נסקי: שני המשרדים האלה חייבים למצוא את הדרך לממן את ההשתלמויות במסגרת התקציבים האלה.

תמר גוז'נסקי: עם כל הכבוד, נכון שיש היום הרבה מאד משימות ומטלות, אבל אני חושבת שזה דבר חשוב ביותר.

קריאה: הלוואי.

תמר גוז'נסקי: אני לא יודעת.

תמר גוז'נסקי: אולי יש כאלה שנשארים בבית עם ההורים.

תמר גוז'נסקי: אני מנסה לנחש שמדובר במספרים כאלה.

תמר גוז'נסקי: עובדה היא שהיום יכולים לקום שני בחורים צעירים בבוקר ולפתוח פעוטון.

תמר גוז'נסקי: הם החליטו לפתוח פעוטון.

תמר גוז'נסקי: אין להם שום הכשרה.

תמר גוז'נסקי: הם לקחו 7 ילדים והם מטפלים בהם.

תמר גוז'נסקי: מה?

תמר גוז'נסקי: מי?

תמר גוז'נסקי: איפה?

תמר גוז'נסקי: למה?

תמר גוז'נסקי: כמה?

תמר גוז'נסקי: – ככה זה.

תמר גוז'נסקי: כשמדובר בתכנים החינוכיים – זה נושא חשוב מאד.

תמר גוז'נסקי: אבל כשמדובר בבטיחות – זה, כמובן, דבר שהוא חמור עוד יותר.

תמר גוז'נסקי: לכן, יש לנו פה שאלה מאד קשה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו לא רוצים להיכנס לחיים של כל משפחה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים לתת למשפחות אפשרות להחליט.

תמר גוז'נסקי: אבל יש לנו גם אחריות כחברה לפעוטות האלה שנמצאים במוסדות הלא-מפוקחים.