הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 15, פרוטוקול מספר 49, 2000-06-20 11:15

תמר גוז'נסקי: לקידום מעמד הילד.

תמר גוז'נסקי: הדיון היום מוקדש לעניין תוכניות למניעת אלימות בגיל הרך.

תמר גוז'נסקי: אני שמחה להשתתפות הרחבה, ואני רוצה להודות לכל מי שפנה אליי, הציע ושלח חומר בעניין הזה.

תמר גוז'נסקי: לדאבוננו ולכאבנו הגדול העניין של אלימות נעשה חריף יותר ויותר.

תמר גוז'נסקי: השבוע שוב היה מקרה של רצח תינוק, והיום קראתי את הדוח של השלב השני במחקר על אלימות בבתי הספר, שעוסק באלימות של תלמידים או בקרב תלמידים, והנתונים פה קשים ביותר - גם נתונים של אלימות בין ילדים וגם התלונות של ילדים על אלימות והשפלה מצד מורים וצוות בית הספר.

תמר גוז'נסקי: הדיון שלנו הוא על רקע של החרפה במציאות הקשה, שילדים הם קורבנות של אלימות, מעורבים באלימות, עדים לאלימות וכדומה.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהדיון הזה הוא דיון חשוב.

תמר גוז'נסקי: אנחנו רואים בו חלק ממערכת שלמה של דיונים, ובעיקר מתוך מחשבה שאם נתחיל לטפל בבעיה הזאת בגיל הרך, אנחנו נוכל אולי להשיג תוצאות טובות יותר בגילים מבוגרים יותר של ילדים וכמובן בחברה כולה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עוסקים בשאלה מה גורם לילדים קטנים לגלות אלימות.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עוסקים בשאלה של התגובה של ההורים, הסביבה החינוכית וכדומה, ואנחנו עוסקים בשאלה האם ניתן לעצב, לגבש תוכניות, ואם יש תוכניות, מה הוכיח הניסיון של התמודדות עם אלימות דווקא בגיל הזה.

תמר גוז'נסקי: שישנם שניים וחצי אחוז מהאוכלוסייה בגנים, אני מדבר על אוכלוסיית גנים, אשר גננות מדווחות עליהם כילדים עם קשיים התנהגותיים.

תמר גוז'נסקי: המערכת שלנו בנויה כך שגן הוא מוסד בודד.

תמר גוז'נסקי: גננת עובדת עם סייעת במסגרת של כשלושים וחמישה ילדים.

תמר גוז'נסקי: מעט מאוד שירותים פסיכולוגיים, מעט מאוד ואולי בכלל לא, ישנם ניצנים ראשונים של שירותי יועצים חינוכיים לגיל הרך.

תמר גוז'נסקי: למעשה הגננת היא די בודדת גם ברצון למניעה, גם ברצון של ההתמודדות, גם בגורמי היוועצות, גם בעבודה עם הורים וגם בעבודה עם ילדים.

תמר גוז'נסקי: יצאה עכשיו תוכנית של "מדריך לגננת", על ילדים, חברים ורגשות.

תמר גוז'נסקי: זה מדריך שיצא בעקבות תוכנית מסגרת של עבודה עם הילד המתקשה, ששם ישנן בדיוק הנחיות, הסברות, המלצות ועקרונות לעבודה של גננות עם ילדים עם קשיים התנהגותיים.

תמר גוז'נסקי: זאת שכתבה את החוברת, גברת מנדלס, הכשירה קבוצה של פסיכולוגים בשיתוף עם שפ"י – שירות פסיכולוגי ייעוצי - כדי שעכשיו אפשר יהיה להתחיל להפיץ ולהטמיע את הרעיונות שבחוברת הזאת, כדי שגננות תוכלנה להתחיל להתמודד ולהגיב נכון למקרים שיש להם ילדים כאלה.

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן: אינני יודעת.

תמר גוז'נסקי: אני מדברת יותר על קהל גננות

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: את אומרת שני אחוזים וחצי.

תמר גוז'נסקי: זה אומר שבכל

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן: זה בממוצע.

תמר גוז'נסקי: בשכונות מצוקה תראי יותר,

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: אם את אומרת בעיות התנהגות קשות, ומה עם

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן:

תמר גוז'נסקי: אזיי בגיל הרך אנחנו צריכים גם לעשות את

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: האם יש לכם משוב מהתוכניות שלכם?

תמר גוז'נסקי: האם

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן:

תמר גוז'נסקי: יש לנו תוכנית אחת שהשנה הפעלנו בשיתוף

תמר גוז'נסקי: דני נווה: מאחר שאתם מטפלים באופן טבעי בילדי

תמר גוז'נסקי: מה אתם עושים במסגרת התוכניות האלה או מבחינת הנחיות שלכם, להתייחסות ספציפית בגנים לילדים שידוע לרשויות הרווחה, וזה שוב עניין של אינטראקציה, שהם מוגדרים כילדים בסיכון, ואז הפוטנציאל של האלימות שהם מפגינים כתוצאה מזה שגם הם קורבן מסויים, וזה בא לידי ביטוי אחר כך במערכת החינוך?

תמר גוז'נסקי: תוכניות שהן בעצם לעבודה עם ילדים בסיכון.

תמר גוז'נסקי: אחת – תוכנית "אור", שאני מאוד מקווה שבגלל הקיצוצים לא יחסלו אותה השנה.

תמר גוז'נסקי: תוכנית "אור" זאת תוכנית של אנשי מקצוע מתחום הגיל הרך, שעובדים עם ילדים שמופנים על ידי משרד העבודה והרווחה למעונות, הנה האינטראקציה, והמדריכות והמדריכים של "אור" עובדים עם ילדים בסיכון הכי גבוה, של משפחות שהתפקוד שלהם הוא ממש בקצה הגבוה ביותר של אי התפקוד.

תמר גוז'נסקי: עובדים איתם מגיל שנה עד גיל שלוש במעונות היום.

תמר גוז'נסקי: למדריכות ה"אור" יש קשר גם עם שירותי הרווחה, שמפנים את הילדים, וגם עם הצוותים החינוכיים במעונות היום.

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן: במעונות?

תמר גוז'נסקי: נירה קדמן:

תמר גוז'נסקי: לדעתי יש שם בסביבות שלוש מאות ילדים.

תמר גוז'נסקי: חינוך ורווחה.

תמר גוז'נסקי: התוכנית השלישית שיש לנו היא יותר למניעת אלימות שנובעת ממקורות ביולוגיים, והיא "המעגל".

תמר גוז'נסקי: ב"מעגל" יש לנו שיתוף של עובדים סוציאליים.

תמר גוז'נסקי: יש מקומות שכבר נוצר ממש צוות היגוי של כל המשאבים ביישוב, כדי להכניס את הצוות הרב מקצועי לעזרתן של גננות לילדים מגיל מעון עד גיל חמש.

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני רוצה להתנצל שאיראה קצרת רוח, אבל

תמר גוז'נסקי: קרל רובנרויט: אני מנהל את היחידה לטיפול בילד, בנוער

תמר גוז'נסקי: בין היתר יש לנו תוכנית למניעה ואיתור מוקדם בגיל הרך בשכונות הקשות של יפו ודרום תל-אביב.

תמר גוז'נסקי: ההתרשמות שלנו שבאזורים שאנחנו עובדים, אחוזי האלימות הם הרבה יותר גבוהים ממה ששמענו קודם, שזה שני אחוזים.

תמר גוז'נסקי: אני מבין שזה יכול להיות בהחלט הממוצע הארצי, אבל אצלנו הממוצע הוא הרבה יותר גבוה.

תמר גוז'נסקי: קרל רובנרויט: אנחנו מעריכים שארבעים אחוז מהילדים

תמר גוז'נסקי: יש לנו היום הרבה דרכים והרבה אמצעים לאתר את הבעיות, אבל אין מספיק אמצעי טיפול לילדים האלה, ואנחנו מוצפים בתורים של ילדים שזקוקים לטיפול; ואין לנו די משאבים בבריאות הנפש לטפל בילדים האלה.

תמר גוז'נסקי: קרל רובנרויט: אצלי תור ההמתנה הוא חצי שנה עד שנה, וזה

תמר גוז'נסקי: מימי אקרמן:

תמר גוז'נסקי: בהגדרה אחת אני חושבת שאם אנחנו רוצים

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: אנחנו התכוונו לאלימות של ילדים, לא כלפי

תמר גוז'נסקי: מימי אקרמן:

תמר גוז'נסקי: מבחינת פתרונות – בחודש הבא אנחנו מקימים

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: כאשר זה יהיה, אנא ספרו לנו.

תמר גוז'נסקי: שהקמנו להורים ולתינוקות עד גיל שלוש, שאומנם היא בתחום בריאות הנפש, אבל כן הייתי רוצה לומר על הקשר בין האלימות של ההורה והאלימות של התינוק, כי זאת בעצם האוכלוסייה שאנחנו נתקלים בה.

תמר גוז'נסקי: רוב האוכלוסייה שלנו הם תינוקות שמגיעים או מסימפטומים של הפרעות שינה, הפרעות אכילה, הפרעות התנהגות גם אצל תינוקות, שיכולה לבוא לידי ביטוי או בתוקפנות כלפי ההורים על ידי נשיכה של הורים מעבר למשחק, או תוקפנות כלפי עצמם, פציעה של הפה, דפיקות של הראש בקיר וכל סיכון שהוא שהם מסכנים את עצמם.

תמר גוז'נסקי: אני כן הייתי רוצה להעלות את הרגישות לעניין של מה שקורה לתינוק שחי עם אימא או אבא שבמשך שנתיים-שלוש הפנטסיה הלא מודעת של מי משניהם היא להרוג את התינוק הזה.

תמר גוז'נסקי: איך אנחנו מצפים שתינוק כזה יגדל להיות ילד לא אלים?

תמר גוז'נסקי: זה פשוט מנוגד לכל מה שאנחנו מאמינים בפסיכולוגיה.

תמר גוז'נסקי: לאור מה שקורה בשלוש השנים האחרונות, אנחנו התחלנו לחשוב על אשפוז יום לנשים במשברים קשים אחרי הלידה ביחד עם התינוקות.

תמר גוז'נסקי: נטע אבנר: היום או שהן נשארות בבית וצריך לאתר אותן,

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: הקמתם את אשפוז היום?

תמר גוז'נסקי: בשיתוף עם משרד הבריאות ומשרד הרווחה, והמטרה היא יחידה אשפוזית עם התינוק, שתהייה מניעתית, איתורית וטיפולית.

תמר גוז'נסקי: ברגע נתון כמה נשים צריכות טיפול כזה?

תמר גוז'נסקי: מדובר בין עשרה אחוזים לעשרים אחוז מהיולדות שנמצאות במשברים מעבר למשברים הקלים שאנחנו מדברים עליהם.

תמר גוז'נסקי: האלה, היה טוב מאוד אם היו מקבלות סיוע ארוך טווח/קצר טווח?

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: זה לא בסל הבריאות?

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: הייתכן שהטיפול הזה, שהגברת נטע אבנר

תמר גוז'נסקי: נטע אבנר:

תמר גוז'נסקי: אם אישה מגיעה בדיכאון אחרי לידה, היא

תמר גוז'נסקי: היו"ר תמר גוז'נסקי: עשר פגישות מגיעות לה?

תמר גוז'נסקי: עם זה בעיות מאוד קשות.

תמר גוז'נסקי: הרבה נשים אינן מטופלות, וחלקן יכולות לשלם את התעריף של משרד הבריאות, משלמים מאה ושישים וארבעה שקלים לשעה, ויש כאלה שגם את זה אינן יכולות לשלם.

תמר גוז'נסקי: אנחנו עושים את זה בהתנדבות, ובסוף שלושה חודשים מנהל בית החולים קורא ולי ואומר לי: איפה טופסי ה17-?

תמר גוז'נסקי: אזיי אני צריכה בעצם להסביר יותר מזה.

תמר גוז'נסקי: לפעמים כבר מגיעים למצב טוב של נשים המאותרות בבית חולים ליולדות, וקוראים לנו.

תמר גוז'נסקי: הגברת שייכת לקופת חולים או לאזור אחר, והם אינם מוכנים לתת לנו את טופס ה17- למרפאה שלנו, ואין בשום מקום אחר מרפאה כזאת.

תמר גוז'נסקי: במקרה כזה האישה איננה מטופלת.

תמר גוז'נסקי: נמצאים עדיין ברשות של קופות החולים.

תמר גוז'נסקי: זה לא עבר אליהם.

תמר גוז'נסקי: לכן אין סל בריאות מקובל לגבי הקבוצה הזאת.

תמר גוז'נסקי: הבריאות או קופות החולים, שזאת שאלה מעניינת.

תמר גוז'נסקי: אבל עצם קיומו של העניין בסל הבריאות איננו נוגע לשאלה מי מממן.

תמר גוז'נסקי: קודם כל - האם יש זכות לאישה לקבל?

תמר גוז'נסקי: השאלה השניה היא: מי משלם?

תמר גוז'נסקי: העובדה שזה איננו נמצא עדיין בקופות איננה שייכת לזכות של האישה לקבל.

תמר גוז'נסקי: אם לאישה יש דלקת ראות, אין אומרים לה: יש לך שבעה טיפולים, ואחרי שבעה טיפולים אם לא תבריאי, כי אז תלכי הביתה, ותביאי לנו עוד פעם טופס 17, כי הטיפולים שלך נגמרו.

תמר גוז'נסקי: כי משום מה דלקת ראות נחשבת מחלה מסכנת.

תמר גוז'נסקי: המחלה הזאת, או הסימפטום הזה, או התסמונת הזאת משפיעה על חיי ילד ויכולה לקבוע את כל גורלו בעתיד.

תמר גוז'נסקי: לכן הוויכוח פה הוא איך אתה מסתכל על זה?

תמר גוז'נסקי: באחריות משרד הבריאות, וזה עונה לשאלה שלך.

תמר גוז'נסקי: אישה שנמצאה במצב ספציפי יכולה להתאשפז, ואז קופת חולים נותנת טופס 17 לאשפוז, שזה חלק שכן כלול בסל הבריאות - האשפוז בבית החולים.

תמר גוז'נסקי: הטיפול במרפאות אינו כלול בסל הבריאות - הטיפול בקהילה.

תמר גוז'נסקי: שנקלעה למצב הזה.

אילנה בן שחר: דני נווה: לא.

אילנה בן שחר: אבל לפי מה שאנחנו מבינים פה, אלא אם

אילנה בן שחר: אורי שוחט: בהחלט כן, ואז צריך לאשפז גם את התינוק

אילנה בן שחר: אילנה בן שחר: אני חושבת שיש פה בלבול.

אילנה בן שחר: מאחר שכשאישה

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: אזיי היא איננה צריכה טופס 17.

אילנה בן שחר: איננה מסגרת של משרד הבריאות.

אילנה בן שחר: זאת מסגרת שנדרשת, ואנחנו יודעים שקיימות בעיות במתן טופסי 17.

אילנה בן שחר: חשוב עכשיו מה שאת אומרת - מי משלם בעבור זה.

אילנה בן שחר: היום המסגרת איננה קיימת כשיש לך מקרים כאלה.

אילנה בן שחר: אני אומרת שאין מסגרות כאלה.

אילנה בן שחר: קודם כל אין מסגרות כאלה ברמה המרפאתית.

אילנה בן שחר: קיימות היום שתי מרפאות לטיפול בתינוקות והוריהם, טיפול פסיכיאטרי, טיפול פסיכולוגי - יש היום שתי מרפאות, אחת צמודה לבית חולים גהה ואחת שלנו.

אילנה בן שחר: לגבי אשפוז עם תינוקות – זה איננו קיים.

אילנה בן שחר: את זה אנחנו רוצים באמת לנסות להקים, כדי שהנשים האלה יהיו מטופלות כמו שצריך וכדי להגן על התינוקות.

אילנה בן שחר: מביאים בחשבון שבסביבות עשרה אחוזים – חמישה עשר אחוז מהילודים, יש להם SENSORY INTERGRATION PROBLEM.

אילנה בן שחר: זאת תופעה שאנחנו מכירים אותה כבר שנים רבות, אבל בשנים האחרונות היא נכנסה יותר לספרות המקצועית וחקרו אותה.

אילנה בן שחר: ילדים שקורים להם כל מיני דברים, וההורה בעצם איננו יודע מה לעשות עם הילד, הילד יכול לשמור דברים חזק מאוד, זה מכאיב לו.

אילנה בן שחר: פנינה קליין: הוא אינו יכול לעשות אינטגרציה בין החושים.

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: מי מאתר ילדים כאלה?

אילנה בן שחר: הילדים האלה נותנים לדברים להיגרר.

אילנה בן שחר: פנינה קליין: מגיעים באוטיזם, בשכיחות גבוהה, ואנחנו

אילנה בן שחר: קרל רובנרויט: אחת הבעיות של האוכלוסיות הקשות, הורים

אילנה בן שחר: מגיעים למקומות טיפוליים.

אילנה בן שחר: קרל רובנרויט: הם צריכים לנוע באוטובוסים.

אילנה בן שחר: אנחנו גם יזמנו

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: העלינו כמה בעיות שקשורות בילודים ובנשים

אילנה בן שחר: תמר פלטיאל: אנחנו מנסים לאתר את אותן המשפחות

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: כל העובדות הוכשרו לזהות?

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני שואלת אם כל העובדות בטיפות חלב,

אילנה בן שחר: תמר פלטיאל: כן, רובן הוכשרו לזה, ולאט לאט אנחנו

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: ההורים והילדים האלה צריכים קבוצות

אילנה בן שחר: תמר פלטיאל: הם צריכים את שני הדברים.

אילנה בן שחר: אנחנו מפנים

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: מה הניסיון שלכם מלמד על השכיחות?

אילנה בן שחר: פחות מאחוז אחד.

אילנה בן שחר: אחרים.

אילנה בן שחר: פנינה קליין: לא, לא קשות, של ה- SENSORY

אילנה בן שחר: נהייה ממש בעיה.

אילנה בן שחר: הדרגות הקשות ביותר, זה לא אחוז גבוה.

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: באילו גילים הילדים אצלך?

אילנה בן שחר: כמובן הגיל הרך.

אילנה בן שחר: אני חייבת לציין שמשנה

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: מה עלה?

אילנה בן שחר: מתבטא בצורה חריפה יותר.

אילנה בן שחר: אני גם מגלה שילדים עם בעיות להורים לא של דיכאון, דווקא בעיות להורים של הורים פרודים, הורים בהליכים, הורים גרושים, זה מתבטא מאוד; והשאלה אם קבוצת הורים כזאת גם מקבלת תמיכה מאיזה שהוא מוסד או מאיזה שהוא מקום, כי רואים את זה בשטח בצורה מאוד משמעותית.

אילנה בן שחר: ילד חוזר מאצל האימא - הוא חוזר אחרת.

אילנה בן שחר: הוא חוזר מהאבא - הוא חוזר אחרת.

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: האם את בתור גננת, קיבלת ממשרד

אילנה בן שחר: לטיפול באלימות בגן?

אילנה בן שחר: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני שואלת מה קיבלת?

אילנה בן שחר: השתלמויות רבות ממשרד החינוך.

אילנה בן שחר: אני חייבת להגיד שהשנה היו לנו השתלמויות נהדרות.

אילנה בן שחר: אנחנו גם, כארגון הגנים הפרטיים, לוקחים על עצמנו - ולקחנו השנה לכל הגננות שלנו השתלמות מבית החולים "שניידר".

אילנה בן שחר: אתי כהן: אלימות בגן?

אילנה בן שחר: איך אנחנו מתמודדות עם זה?

עם גננת: עושה במקרה כזה כמו שהיה פה?

עם גננת: אתי כהן: לא.

עם גננת: אתי כהן: סליחה, בארגון שלנו יש אלף גנים.

עם גננת: בין השוויון בין המינים לבין אלימות, במיוחד בגיל הרך, ולכן יצאנו בתוכנית עוד קודם גיל טרום חובה שבפיקוח משרד החינוך, אלא דווקא הלכנו לאוכלוסיות של הגנים הפרטיים, כי רצינו להתחיל מהניצנים הראשונים לשנות נורמות התנהגות.

עם גננת: דני נווה: מה הקשר בין שוויון בין המינים בגיל שלוש

עם גננת: מרים שכטר: כאשר ילד בא ובוכה והרביצו לו, מה אבא

עם גננת: היו"ר תמר גוז'נסקי: מתי תגיעו לכל הגנים?

עם גננת: מאות.

עם גננת: עכשיו אנחנו נערכות וכבר קובעות

עם גננת: דני נווה:

עם גננת: האם יש לכם נתון סטטיסטי שאומר שבנים

עם גננת: מרים שכטר: בוודאי שיכולים להיות כאלה נתונים.

עם גננת: מרים שכטר: אני מוכנה לבדוק.

עם גננת: מאוד על עמותות עם הגננות.

עם גננת: ישנה תוכנית אחת שמופנית ישירות עם ילדים, והיא עבדה בצורה מאוד מוצלחת ומופעלת בכמה וכמה מקומות בארץ.

עם גננת: אריה רוקח: לא.

עם גננת: הרבה יותר גבוה.

עם גננת: התוכנית נקראת

עם גננת: היו"ר תמר גוז'נסקי: לאילו גילים זה?

קריאה: אריה רוקח: אנחנו עובדים בגן חובה.

קריאה: זאת תוכנית שבעצם

קריאה: אתמול אני נפגשתי במשרד בתל-אביב עם אחת המפקחות, והיא סיפרה לי שבישוב מסויים בארץ הדבר השפיע מהגן והלך הביתה.

קריאה: כאשר אבא כעס, ואבא צעק, אזיי הילד אמר לו: אבא אתה מדבר עכשיו תן, תתחיל לדבר ג'ירף.

קריאה: מה זה?

קריאה: הוא התחיל להגיד לו מה זה, והייתה לזה השפעה מאוד מעניינת על האנשים בישוב כולו.

קריאה: הילדים.

קריאה: במסגרת הזאת בשיתוף פעולה עם רבים וטובים, כולל אנשים שנמצאים כאן, משרד העבודה והרווחה, החינוך והבריאות, הוצאנו חוברת - ואנחנו עוסקים בתוכנית לאיתור ילדים בסיכון, מפני שברגע שהילדים האלה מאותרים גם בגיל הרך, כי אז יש עוד איזה שהוא סיכוי שהם לא יהפכו מהילדים האלה שסובלים מאלימות ומהזנחה ומהתעללות לילדים אלימים בעצם.

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: הבעיה שהעלתה הגננת שאמרה שכשיש הורים

קריאה: שלך?

קריאה: לאן הם פונים?

קריאה: פעולה עם משרד העבודה והרווחה ומשרד

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: אם הגננת קיבלה את החוברת שלך, הבעיה

קריאה: מה כתוב בחוברת?

קריאה: אפשרות שאנחנו מעדכנים למי כדאי לפנות, מלבד השירותים הקיימים בקהילה במסגרת שירותי הרווחה.

קריאה: רינה לאור: סמוך לבית המשפט לענייני משפחה הוקמו

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: זה השירות שהגננת מתכוונת אליו?

קריאה: והמרכזים האלה פזורים היום בכל רחבי הארץ.

קריאה: לא די בכלל, אבל במרכזים האלה בהחלט יש תוכניות גם לילדים להורים פרודים.

קריאה: חנה סלוצקי: הקימו ממש מרכזים.

קריאה: הקימו בתים בתוך

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: זאת אומרת שלרוב ההורים שנתקלים בזה אין

קריאה: חנה סלוצקי: הבעיה היא עם גנים פרטיים.

קריאה: אינני יודעת

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני מניחה שהגננות יודעות את החוק.

קריאה: שגם כאשר יודעים את החוק, לא כל כך

קריאה: רינה לאור: בעצם יש פה כמה וכמה בעיות.

קריאה: הבעיה

קריאה: אסתר כהן: דבר ראשון - אני בעצם רוצה להציג תוכנית

קריאה: דבר שני - התיאוריה הזאת אומרת שהאפשרות לפרוק את הכאב הרגשי שילדים סובלים על ידי זה שהם נפגעים פגעים שונים, אם נפשיים ואם פיזיים, קיימת, משום שזה מובנה בתוך מערכת העצבים המרכזית שלנו, והדבר הזה מתבטא בדברים שונים מהרגע שהילד נולד.

קריאה: זה מתבטא בבכי, זה מתבטא בצרחות, זה מתבטא בתנועות ידיים, בהזעה וכדומה.

קריאה: מה שבעצם קורה לילדים בתחילת הסוציאליזציה שלהם כבר, שתהליכי השחרור האלה נעצרים על ידי המבוגרים.

קריאה: בתור דוגמה – אם אימא לוקחת את הילד שלה לקבל זריקה בטיפת חלב, המוצץ כבר מוכן בשביל לסתום את הפה, שחס ושלום הילד לא יבכה.

קריאה: הטעות כאן היא, ועל זה התיאוריה מבוססת - ואני עובדת בזה כבר שתים-עשרה שנה - שאם אנחנו נאפשר לילד לבכות מהדקירה שהוא קיבל, שזאת פגיעה פיזית, אם כי זה נעשה לטובתו כמובן, אם נאפשר לו לבכות ונהייה איתו באופן מיטיב עם תשומת לב, עם ליטוף, עם אהבה וקבלה של הבכי שלו, הוא יפרוק את הכאב הזה.

קריאה: אם הוא לא פורק את זה, אלא נסתם הפורקן על ידי מוצץ או סוכרייה או חלב, הכאב נשאר שם - ואז כשזה מצטבר ומצטבר זה מגיע לאיזה מין מצב שבו אין לילד איפה לאחסן יותר את המתח הרגשי שנצבר בתוכו, ואז, כמו שכבר הרבה מקרים אמרו, או שהוא מבטא את זה החוצה דרך אלימות, אם זה לסחוב, לבעוט, לנשוך, או שהוא מבטא את זה פנימה על ידי שהוא פוגע בעצמו או בצורה של דיכאונות וחוסר התפתחות.

קריאה: אסתר כהן: התוכנית שלנו מציעה כמה כיוונים.

קריאה: העיקרון

קריאה: אם ילד בא ובוכה, מה אומרים לו?

קריאה: אחד הדברים שאומרים לו: תהייה גבר.

קריאה: אל תבכה.

קריאה: אזיי אם הוא אינו יכול לבכות, והילדה כן יכולה לבכות, כבר הילד יהיה יותר אלים, כי אצלו נשאר יותר חומר.

קריאה: אסתר כהן: התוכנית שלי לא נולדה אצלי.

קריאה: אני שייכת

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: ובארץ הוא נמצא?

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: ומה התוצאות?

קריאה: לך מחקרים על זה.

קריאה: הכנתי פה סרט וידיאו קצר של חמש דקות, שמראה כיצד אני נותנת זמן ותשומת לב לילד כשהוא בוכה, ויש לנו ספרות שמעידה על זה; ואני יכולה להביא עדויות של הורים וילדים שאנחנו עובדים איתם.

קריאה: משלושים וחמישה לעשרה, כנראה.

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: אתם מבינים שכאשר אנחנו באים לגננת עם

קריאה: של דרישות.

קריאה: איתן, וביניהן גברת נעמי רז, שיכולה להעיד על זה, מה ניתן לעשות גם בגן שאין בו עשרה ילדים אלא יותר, ואולי כדאי שנשמע מהניסיון האישי שלה.

קריאה: בתסמונת המצ'ואיזם הישראלי.

קריאה: זה מתחיל מגיל אפס, וזה אולי חלק מהבעיה.

קריאה: ונשים הן שמטפלות בילדים.

קריאה: להיות לפעמים עניין נשי.

קריאה: ומושכת אותו ברחוב, גם זאת אלימות.

קריאה: לשתי בעיות יסוד שאנחנו נתקלים בהן בוועדה הזאת לכל רוחב החזית.

קריאה: בעיה אחת – בעיית המשאבים, שאותה אנחנו איננו מסוגלים לפתור בהזדמנות הלא חגיגית הזאת; והיא כמובן דבר שכל אחת מהתוכניות היפות שהוצגו פה, בוודאי התוקף שלה היה הרבה יותר משמעותי ובעל תוצאות הרבה יותר גדולות, לו היו עומדים לרשות משרד החינוך ולרשות הגורמים האחרים כל המשאבים הנחוצים כדי שהתוכנית הזאת לא תהייה תוכנית פיילוט, אלא שתהייה באמת תוכנית שמיושמת בכל רחבי הארץ.

קריאה: ברחבי הארץ?

קריאה: רווחה חינוכית זה בהחלט אנשי חינוך, רווחה ובריאות שיושבים ביחד ברשויות מקומיות.

קריאה: על זה שזה קיים.

קריאה: יש חילוקי דעות.

קריאה: משרד הרווחה, ואני אגיד את זה במילים עדינות - סגרו לנו את הדלת.

קריאה: טובים.

קריאה: הזאת כבר מעידה על כך שיש לנו בעיה.

קריאה: אני חושב שהמודל הנכון היה, ואולי אפשר יהיה לצאת מזה מפה, משום שהגורמים הרלוונטיים כולם יושבים פה, ושקודם כל ברמה העליונה של המשרדים והגורמים שנוגעים בדבר יהיה איזה שהוא צוות פעולה משותף לטיפול בבעיות מן הסוג הזה, ואחר כך זה יכול להיות באמת מוקרן לישובים ולמקומות ברחבי הארץ.

קריאה: אני חושב שזה בוודאי לא יפתור את כל הבעיות.

קריאה: יש פה בעיות הרבה יותר קשות, מקצועיות, שצריך לטפל בהן, אבל אני חושב שחלק גדול מאוד מהבעיות אולי יבוא על פתרונן עם שיתוף פעולה, הפריה הדדית ועבודת צוות משותפת כזאת.

קריאה: דני נווה: משאבים אמרתי בהתחלה.

קריאה: איגום משאבים

קריאה: נעמי רז: אני עובדת עם ילדים בני שנתיים-שלוש.

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: האם גננות מוכשרות לזה?

קריאה: האם הן מקבלות

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: והאם קיבלת קורסים של משרד החינוך?

קריאה: פרטי, ואיני משתתפת בחוגים או במסגרות

קריאה: בתוכנית הזאת אנחנו מדברים על אוכלוסיות נורמליות, וזה הרוב של האוכלוסייה; ומכיוון שהחיים בארץ הם מאוד קשים, ולהורים אין הרבה תמיכה, הם צריכים מקום גם שילוו אותם, גם שישמעו אותם, ושיהיה להם מקום להביא אליו את הקשיים שלהם.

קריאה: הגננת יכולה להיות מקום כזה?

קריאה: הורים שבאים.

קריאה: אני חושבת שזה מאוד חשוב בכל מקום שיש קבוצת הורים שיכולים להיפגש ביחד.

קריאה: מה שחשוב שם זה לא רק ללמד אותם איך למנוע פגיעה בילדים, צריך הרבה יותר.

קריאה: צריך ללמד אותם לזהות את הצרכים של הילד בגיל הרך וללמד אותם איך לספק את הצרכים.

קריאה: נעמי רז: צריך.

קריאה: נעמי רז: בעצם צריך לאורך החינוך במערכת החינוך,

קריאה: זהו דבר שאפשר לעזור להורים וללמד הורים גם לעבוד על הקשיים שלהם.

קריאה: הקשיים שלנו עם הילדים שלנו נובעים ממה שהיה לנו כאשר אנחנו היינו ילדים.

קריאה: האלימות מתחילה באינטראקציה ואינה קשורה לאלימות של הילד או לאלימות של ההורה.

קריאה: זאת חוויה הדדית, וזאת חוויה של משהו שקשור באיך התינוק נמצא עם ההורה שלו, ואיך ההורה נמצא עם התינוק שלו - ומשם זה מתחיל, ועל זה אנחנו מדברים.

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: אתה מוכן לתרגם את דבריך?

קריאה: הנורמלית, אפרופו אוכלוסייה נורמלית ולא איזה מקרה טראומתי.

קריאה: אם שהופנתה בדיכאון אחרי לידה.

קריאה: הגיעו האימא והאבא ביחד עם התינוקת.

קריאה: התינוקת הייתה בת חמישה חודשים בזמנו, והתחלתי לעבוד איתם.

קריאה: הדיכאון כבר חלף פחות או יותר, המשפחה נמצאת במצב תקני ונורמלי, הם יושבים בתוך החדר, והאבא מחליט שהוא רוצה לצאת לשירותים.

קריאה: אזיי הוא קם, ואלה שני הורים מאוד נחמדים, מאוד חמודים, מי שמסתכל מהצד אינו יכול להגיד שום דבר על אלימות במקרה של המשפחה הזאת, עם כוונות מאוד טובות.

קריאה: הוא קם והוא אומר: אני רק יוצא לשירותים; ואז הוא אומר לילדה: בואי.

קריאה: את רוצה לבוא איתי?

קריאה: ואז היא קופצת מהר, והיא עכשיו ילדה בת שנה וקצת, והיא באה איתו.

קריאה: הם יוצאים החוצה, הדלת פתוחה, האימא יושבת שם בתוך החדר איתי, נשארת לשבת איתי, ואז כשהוא יוצא החוצה הוא אומר לילדה: בעצם לא אמרנו שלום לאימא.

קריאה: אז הילדה מסתובבת ונמצאת במין מצב שהיא אינה יודעת מה לעשות, כי למה אומרים שלום?

קריאה: הרי אנחנו לא הולכים רחוק, אנחנו כבר חוזרים?

קריאה: הוא התכוון שצריך להגיד שלום, אבל השלום שהוא התכוון שצריך להגיד זה משהו בעולם שלו, הוא הרגיש איזה שהיא חוויה לא נוחה מזה שהוא עוזב את החדר.

קריאה: כשהילדה נמצאה בתוך קונפליקט מאוד קשה, היא החליטה בסופו של דבר, היא חזרה לאם והיא התרפקה עליה וחיבקה אותה בבהלה, והוא לא ידע מה לעשות.

קריאה: הוא אומר: למה את לא באה?

קריאה: והאימא אומרת: לכי עם אבא.

קריאה: לכי איתו.

קריאה: כשאנחנו שומעים אביוז, אנחנו אומרים: אביוז זה אביוז.

קריאה: אנחנו יודעים גם מה הפנטסיה שלנו.

קריאה: ברור שאי אפשר לטפל בכל דבר.

קריאה: אבל סיטואציות כאלה הן סיטואציות אין סופיות.

קריאה: אי אפשר לטפל בסיטואציות כשלעצמן.

קריאה: הרבה פעמים צריך לחכות ולראות מתי זה מגיע לתוך הקליניקה, ומתי מפנים מהגנים וכן הלאה.

קריאה: אנחנו צריכים למקד את הפוקוס א' - לגיל הרך, וב' - אני אומר שהאלימות מתפתחת כתוצאה מאינטראקציה שמתרחשת כל הזמן.

קריאה: מאוד למצוא משפחה שבה אין זה קיים.

קריאה: אם נרחיב את זה למקום שבו אתה מוביל אותנו, אזיי כולנו כך, וכל הילדים שלנו הם קורבנות של אלימות, ואז מה?

קריאה: הולכת וגדלה.

קריאה: זאת אומרת, אין אנו יודעים באיזה מידה האינטראקציות האלה הולכות וגוברות.

קריאה: ייתכן שבסיטואציה אחרת, בתרבות אחרת, בטיפולים אחרים, בתשומת לב אחרת וכן הלאה, האינטראקציות האלה הולכות וקטנות.

קריאה: הן לא יילכו ויגדלו.

קריאה: ההגברה של המודעות, האפשרות לטפל במקרים האלה, היכולת להפנות-

קריאה: כל ההורים לטיפול.

קריאה: המשפחה הזאת פנתה בעקבות דיכאון אחרי לידה.

קריאה: זאת אומרת הייתה ההזדמנות לראות כל מיני דברים שקשורים.

קריאה: אני לא אקשר את זה כרגע לאיך זה מתקשר לדיכאון אחרי לידה, ומה מבנה המשפחה וכן הלאה.

קריאה: כאשר אנחנו מדברים למשל על בעיות של גירושין.

קריאה: גירושין הם באמת כותרת, אבל בתוך המשפחה, ברגע שמפנים את כל המשפחה, ואם הדברים היו בתוך המשפחה, אם הם מופנים בגיל צעיר יותר ובינקות, אני לא מדבר מה היה קורה מבחינת יחסים בין ההורים, אבל בהחלט יכול להיות שאפשר היה לעשות משהו אחר לגמרי.

קריאה: היו"ר תמר גוז'נסקי: בעצם צריך להעביר את כל ההורים קורס.

קריאה: אסתר כהן: אינני מסכימה עם הדברים שלך.

קריאה: אני רוצה

קריאה: אורה גולדהירש: אני רוצה להזיז קצת את הדיון לחלק יותר

קריאה: אני רוצה להדגיש שבתוכניות שאנחנו בנינו לגני הילדים, עזרנו לגננות לזהות שלא כל התנהגות בגן היא התנהגות אלימה.

קריאה: כי אנחנו כבר מביאים את הגננות לצד השני של המתרס, שכל ילד שעושה משהו הוא הפושע של המחר - וזה לא נכון.

קריאה: כי הרבה מאוד מההתנהגויות הן התנהגויות שגננת יכולה להתמודד איתן מעצם הידיעה שזה נורמלי.

קריאה: אם היא תגיב אליו באופן הנכון, אם היא תהייה זמינה רגשית, אם היא תוכל לתת לו את הקשר שהוא צריך, כי אז באמת הוא יתמודד ויעבור הלאה, והוא יהיה אזרח למופת בעתיד.

אורי שוחט: הולכת יותר לנורמטיבי.

אורי שוחט: אני חושב שיש באמת אלימות קלינית, ואני חושב שבזה אנשי המקצוע צריכים לטפל, ואז אולי צריכים להיכנס לסוג האינטראקציות ולניתוח של איך הדברים מתפתחים.

אורי שוחט: לדעתי בעניין הזה התוכניות לטעמי וגם מבחינת איך שאני חושב מבחינה מקצועית, למרות שנכון שאם אפשר היה לנתח את ההתנהגויות כפי שהצגנו, וחשוב להציג גם את צורת החשיבה הזאת, אבל אין משאבים.

אורי שוחט: מצד שני, כך יהיה אפשר למצוא משאבים להכיר בזה שהתוקפנות קיימת, אם זה בגלל תסכול, אם זה בגלל הכלה לא נכונה, ויש שתי תיאוריות.

אורי שוחט: ישנה תיאוריה שאומרת שתוקפנות אינה קיימת - היא תוצאה של תסכול; ויש תיאוריה שאומרת שהתוקפנות קיימת כדבר טבוע בבני אדם, וזה הפגישות הטיפוליות.

אורי שוחט: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני רוצה לומר שהוויכוח גלש באופן טבעי

אורי שוחט: עניין שני – אתם אמרתם על ההורים הרגילים וכדומה, אבל ההורים הרגילים לא אלה שמגיעים לבדיקות וטיפולים מיוחדים, נקרעים היום בין מה שהיה פעם נהוג לפתור בעיות במכה ובצעקה, לבין מה שאומרים להם אסור לצעוק, אסור לעשות, אסור - ואז הם אומרים שהם בעצם אינם יודעים מה לעשות.

אורי שוחט: מותר לעשות או אסור לעשות, מה בדיוק מותר, ואיפה הגבולות וכן הלאה, ואז כשאני מגיעה לבתי ספר חטיבות ביניים או לבתי ספר תיכוניים, ואני עומדת המומה שם מגודל החוצפה והתוקפנות שבני הנוער מפגינים כלפי כל מבוגר שנמצא בסביבה.

אורי שוחט: אזיי אני שואלת את עצמי: רגע, מאין זה הגיע?

אורי שוחט: זה לא בגלל שהם כולם קיבלו מכות בילדותם.

אורי שוחט: אני חושבת שזה לא נכון.

אורי שוחט: כי אז ראו נא באיזה עולם מבולבל אנחנו מגדלים את הילדים שלנו, ובאיזה עולם מבולבל ההורים מגדלים את הילדים שלהם.

אורי שוחט: זאת המסקנה שלי היום מהדיון, בלי להיכנס לכל מיני היבטים מאוד חשובים, ואני חושבת שזה התפקיד שלנו כגוף חברתי או כמי שלא בא פה לחבר תיאוריה - וזה לא התפקיד שלנו - וגם להחליט איזו תיאוריה יותר נכונה.

אורי שוחט: גם אין זה התפקיד שלנו לקבוע איזה טיפול יינתן, אלא אילו כלים חברתיים, ציבוריים, אנחנו נותנים, ואיזו זמינות יש לטיפולים.

אורי שוחט: למשל אם אני שומעת שאישה אשר נמצאת בדיכאון אחרי לידה צריכה לשלם מאה ושישים וארבעה שקלים בעבור הטיפול, כי אז אני פשוט נופלת מהכיסא אינני מבינה.

אורי שוחט: למה היא לא צריכה לשלם בעבור טיפולים רפואיים אחרים?

אורי שוחט: אין די שהיא בדיכאון - גם צריך לקחת לה כסף.

אורי שוחט: עשרה טיפולים זה אלף ושש מאות שקלים.

אורי שוחט: זה הרבה כסף למשפחה.

אורי שוחט: אני אומרת את זה כי אם באיזה שהוא מקום, אם היינו חברתית מבינים את ההשלכות לגביה ואת ההשלכות לגבי הילדים, היינו משלמים לה כדי שהיא תגיע לטיפול ולא אומרים לה לשלם.

אורי שוחט: היינו אומרים שזה כל כך חשוב.

אורי שוחט: אני מדברת על ההיבטים החברתיים במובן הזה מהמקום שבו אנחנו יושבים.

אורי שוחט: שנאמרו, ואני בהחלט חושבת שיש צורך בעדיפות ראשונה להביא למודעות הציבור באופן אינטנסיבי את החשיבות של סביבה רגשית חיובית; ואני מחליפה לא במקרה את המושג לסביבה רגשית חיובית בעבור התפתחות הילד, והנזק שנגרם מצפייה באלימות הוא רציני כמו הנזק של להיות קורבן לאלימות, כיוון שהוא משפיע על יצירת מודל שהילד מפנים אותו ומשתמש בו לאורך כל חייו; וגם העניין הזה שיש לזה השפעה קוגנטיבית ולא רק רגשית, כי הילד זקוק לבסיס ביטחון.

אורי שוחט: אני רוצה לתת כמה דוגמאות; במקום ללכת מהתיאוריה לפרט, אני רוצה ללכת הפוך.

אורי שוחט: בספטמבר שכיחות הנשיכות במעונות יום גבוהה באופן משמעותי מאשר שכיחות הנשיכות בשאר השנה.

אורי שוחט: יש כאן מידע שאנחנו חייבים להיות מודעים לו, ואני מעלה אותו כדוגמה לצורך להבין דברים בתוך קונטקסט ולא רק בנקודה.

אורי שוחט: הקונטקסט הזה הוא קונטקסט של זמן, וגם ברור למה לא צריך להיכנס לתוך הסיבות האלה.

אורי שוחט: נקודה התפתחותית – אנחנו מדברים על איך למנוע אלימות על ידי הסתכלות והבנה של התנהגות האלימה.

אורי שוחט: ישנם ילדים שמזמינים אלימות בגלל תכונות שלהם או התנהגות שלהם.

אורי שוחט: כלומר, החלק השני של התמונה הוא לזהות את הילדים שיש להם פוטנציאל להיות קורבנות של אלימות.

אורי שוחט: פנינה קליין: מצד מבוגרים ומצד ילדים.

אורי שוחט: אבל במיוחד

אורי שוחט: היו"ר תמר גוז'נסקי: זאת אומרת: החזקים מתאחדים נגד החלש?

אורי שוחט: ילד שפסיבי, הוא מוכן לקבל, הוא לא מגיב.

אורי שוחט: פנינה קליין: הוא יקבל יותר, וזה לא דבר חדש.

אורי שוחט: הספרות

אורי שוחט: היו"ר תמר גוז'נסקי: ואפשר לחלץ אותם?

אורי שוחט: מראש לפני שזה קורה או כשזה קורה, לזהות

אורי שוחט: מטפלים והורים שעברו טראומות שקשורות באלימות, לעיתים תכופות אינם יכולים לעזור לעצמם.

אורי שוחט: הם אינם מודעים לזה.

אורי שוחט: אין הם יכולים לעזור לעצמם, והם בעלי פוטנציאל גבוה לאלימות.

אורי שוחט: אלה הם דברים שאנחנו מבחינה התפתחותית חייבים להתייחס אליהם.

אורי שוחט: כל המשתנים האלה אינם חלק מתוכנית למניעת אלימות, אבל הם בהחלט חלק מגישה כללית שאמורה לשפר אינטראקציה גם בין המבוגר לבין הילד וגם בין הילד לבין ילד אחר, ורק בסביבה תומכת, מקבלת, מגיבה ומכבדת, יש לנו בכלל סיכוי להתחיל לדבר על צמצום של אלימות.

אורי שוחט: ולא - אנחנו בצרות.

אורי שוחט: הגישה שלי היא שלא מאוחר פעם ובכל גיל.

אורי שוחט: מה שמאפיין את האדם יותר מכל דבר אחר זה כושר השתנות.

אורי שוחט: הוא תמיד יכול להשתנות.

אורי שוחט: אבל באמת צריך להתחיל הכי מוקדם שאפשר.

אורי שוחט: אזיי אם זה תמיכה להורים, תמיכה להדרכה לאנשים שעובדים עם ילדים קטנים, לצוות.

אורי שוחט: גם הצוות שמטפל במקרי אלימות צריך תמיכה.

אורי שוחט: כלומר צריך לחשוב על רמות שונות של תמיכה.

אורי שוחט: מישהי ציינה שהגננות מתחרות, כי זאת הפרנסה שלהן.

אורי שוחט: אני רוצה לקשר את כל העניין שאנחנו דנים בו, שבחברה שלנו אנחנו מעבירים מסרים מסויימים, והמסרים האלה אחד מהם הוא חברה תחרותית קדימה, הישגית וכן הלאה.

אורי שוחט: אנחנו איננו מעבירים מסרים אחרים שיכולים למנוע אלימות גם באינטראקציה בין המבוגרים וגם באינטראקציה בין הילדים.

אורי שוחט: כאשר ילד חוזר מן הגן או מכיתה א' עם איזה ציון ומראה לאם, והאם אומרת: "מה קיבלו האחרים?

אורי שוחט: " אזיי כמובן שאנחנו מעודדים את התחרות, ואיננו מעודדים את ההתייחסות אל עצם העניין.

אורי שוחט: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני יוצאת מהנחה שזהו עניין יותר מדיי רחב,

אורי שוחט: אני אומרת שזה התפקיד שלנו גם כגוף ציבורי.

אורי שוחט: אנחנו איננו מחליפים את משרד החינוך, ואנחנו לא במקום משרד הבריאות, ואנו לא במקום בתי חולים.

אורי שוחט: אני חושבת שאם נוכל ללכת לכיוון הזה, ולדעתי אם תכינו הצעות של פעולות, תאמו ביניכם - או כל אחד לחוד - אם תביאו אילו שהם רעיונות, אם אנחנו נוכל להוביל את זה ונעשה את שנת הסביבה הרגשית החיובית.

אורי שוחט: אני אומרת את זה כדי לעורר מודעות של הורים, מודעות של גננות - ההורים ידברו עם הגננת, הגננת תדבר עם המדריכה, המטפלת תדבר עם מישהו אחר.

אורי שוחט: אני חושבת שאנשי האקדמיה ייתנו לנו את הגיבוי הנחוץ, ואפשר לגייס גם אנשים מתחום האומנות, אם אנחנו צריכים ציור או כרזה או משהו כזה.

אורי שוחט: חנה סלוצקי: עכשיו הקיץ, ואנחנו יודעים שהקיץ מאוד

אורי שוחט: היו"ר תמר גוז'נסקי: אני ממש רוצה, אבל איני מאמינה ביכולת

אורי שוחט: הילדים, ולאיזו מסגרת להכניס תינוקות למעון, ולכן מאוד חשוב להדגיש את העניין הזה של סביבה רגשית חיובית.

אורי שוחט: אני חייבת לומר שהרבה אנשים "הרימו את הכפפה".