הוועדה המיוחדת לקידום מעמד הילד, כנסת 15, פרוטוקול מספר 9, 1999-10-19 00:00

תמר גוז'נסקי: אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד הילד.

תמר גוז'נסקי: על סדר היום: סגירת בית-הספר אורט גאולה.

תמר גוז'נסקי: הגיע לשולחן הוועדה מכתב ששלח ועד ההורים של בית-הספר, שהתריע מפני ההשלכות של הסגירה, שאני לא יודעת בדיוק מתי היא מתוכננת ואיך.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהטוב ביותר יהיה אם פשוט נשמע קודם כל את העובדות מפי מנכ"ל רשת אורט, נשמע את ההורים ואחרים.

תמר גוז'נסקי: מר חיים בן-עמי, בבקשה.

חיים בן-עמי: אני רוצה להתחיל בכך שאני מתנצל גם בשמו של נשיא אורט ישראל וגם בשמו של יושב-ראש הוועד הפועל של אורט ישראל, ששניהם, כל אחד מהטעמים שעמו לא היה יכול לעמוד בלוח הזמנים הזה אך ממילא האחריות לסגירה הזאת מוטלת על ההנהלה של אורט ולא על הדירקטוריון.

חיים בן-עמי: נמצאים פה מטעם אורט, לצורך העניין, הגב' לאה פאר, מנהלת בית-הספר, מר משה קרפל, סמנכ"ל, ואנוכי.

חיים בן-עמי: המהלך שאנחנו מדברים עליו - הסוגיה של תפעול בית-ספר אורט גאולה בתל-אביב - הוא מהלך שנמצא על המדוכה כבר שנה שלישית, שהיא השנה השלישית לכהונתי ברשת אורט.

תמר גוז'נסקי: זה בית-ספר ותיק מאוד, נכון?

חיים בן-עמי: זה בית-ספר ותיק מאוד, פחות ותיק כאורט אבל ותיק מאוד.

לאה פאר: פרופ' רובינשטיין למד שם.

חיים בן-עמי: הוא ותיק אפילו יותר.

חיים בן-עמי: גם ראש-הממשלה לשעבר, מר שמעון פרס, למד שם.

תמר גוז'נסקי: ממתי הוא שייך לרשת אורט?

חיים בן-עמי: סדר גודל של כ20- שנה.

חיים בן-עמי: בית-הספר אורט גאולה, בשנים האחרונות לפחות, הוא - ויסלחו לי אם אני משתמש במילים לא לגמרי פדגוגיות - בבחינת ברירת מחדל או בחירה של חלופה מדרגה אחת מתחת לתוכנית המסודרת של מערכת החינוך, במובן שהיום מערכת החינוך מדברת בעיקרה על בתי-ספר מקיפים עם מחויבות לתת שירות לקהילה או לתא שטח או לאיזור - תלוי באיזה מבנה יישובי אנחנו מדברים.

חיים בן-עמי: בית-ספר מקיף, תחת המדיניות של עיקרון ההתמדה ואי הנשרה, חייב לתת שירותים למירב (אני אומר למירב, למרות שהמדיניות אומרת לכל) התלמידים שרוצים לבוא בשעריו.

חיים בן-עמי: יש כמות מסוימת של בתי-ספר שהם בבחינת הזדמנות שנייה - גם זה לא מונח שהולם מאה אחוז את המונחים הפדגוגיים - עבור תלמידים שמטעם כזה או אחר אינם מדביקים את הקצב, בין אם בגלל גודש הכיתות והחצרות ובין מבחינת הקצב של תהליך הלמידה.

חיים בן-עמי: בתוך הצנטריפוגה הזאת הם לא מוצאים את מקומם בבית-הספר, ואז יש בתי-ספר שנועדו לתת פתרון לאוכלוסיות כאלה, שהישגיהן איטיים יותר או זקוקות לסביבה מצומצמת יותר.

חיים בן-עמי: בית-הספר אורט גאולה הוא אחד מבתי-הספר האלה, שנותן שירותים לקהילת תלמידים שנושרת מבתי-הספר המקיפים בעיר תל-אביב.

חיים בן-עמי: המציאות של בית-הספר אורט גאולה בשמונה או עשר השנים האחרונות, מטעמים שונים ומשונים שעל חלקם אנחנו יכולים לעמוד כאן, נמצא בתהליך קבוע של ירידה בביקוש.

חיים בן-עמי: אני אומר את הדברים כי זה לא רק בית-ספר גאולה.

חיים בן-עמי: הפלטפורמה התל-אביבית מייצרת סל ביקוש של תלמידים בגודל מסוים, שהוא הולך ופוחת לנוכח המדיניות הממלכתית של אי הנשרה ועיקרון ההתמדה וכל מה שכרוך בכך, וסל ההיצע של מוסדות דומים לבית-הספר גאולה הוא גדול מסל הביקוש.

חיים בן-עמי: עובדה זו מייצרת תופעה שאם כמות התלמידים יורדת - -

תמר גוז'נסקי: אתה יכול להביא עובדות?

חיים בן-עמי: כן, יש לי עובדות, נתונים מסודרים, לסיבור האוזן.

חיים בן-עמי: עקומת הירידה של בית-הספר אורט גאולה: שנת תשנ"ב - 398 ילדים; תשנ"ג - 357; תשנ"ד - 360; תשנ"ה - 311; תשנ"ו - 301; תשנ"ז - 250; תשנ"ח - 233; תשנ"ט - 248 ילדים.

חיים בן-עמי: כלומר, אנחנו נמצאים בירידה בסדר גודל של 150 תלמידים ברצף של שמונה השנים האחרונות, כאשר גם 398 תלמידים זה לא בית-ספר ענק אבל זה בית-ספר שלפעמים אפשר לנהל אותו.

חיים בן-עמי: דרך אגב, בבית-הספר הזה יש כ65%- תלמידים שהם תל-אביבים ו35%- תלמידים לא תל-אביבים.

חיים בן-עמי: בבית-הספר הזה ישנה קבוצה ייחודית של תלמידים, שהם פריפריאלית לא בהכרח תל-אביבים, וזו קבוצה של תלמידים לקויי שמיעה.

חיים בן-עמי: אין חולק על ההשקעה והמסירות של הצוות ומה שהוא מקדיש לטובת הילדים.

חיים בן-עמי: שום החלטה לא נפלה בשל ערעור על אופן העשייה בבית-הספר.

חיים בן-עמי: אופן העשייה בבית-הספר, כדי לאפשר איכות פדגוגית, חייב את רשת אורט ואת עיריית תל-אביב, בהסכם השותפות של הפעלת בית-הספר על רצף השנים שבין תשנ"ב לתשנ"ט, להוסיף סל משאבים בסדר גודל של כמעט 7 מיליון שקלים.

חיים בן-עמי: דהיינו, עודף הוצאות על הכנסות.

תמר גוז'נסקי: 7 מיליון לשנה או לכל התקופה?

חיים בן-עמי: 7 מיליון לרצף השנים האלה כולו.

תמר גוז'נסקי: מהו הגרעון השנתי?

חיים בן-עמי: יש שנים שאישרו לו יותר, יש שנים שאישרו לו פחות.

חיים בן-עמי: ויש משמעות לעובדה שאישרו לו פחות.

תמר גוז'נסקי: משרד החינוך מממן?

חיים בן-עמי: משרד החינוך לא מימן את הגרעון.

תמר גוז'נסקי: משרד החינוך מממן את הלימודים, אז מה חסר?

חיים בן-עמי: חסרות שעות, חסר כסף לתחזוקה של המבנה, חסר גודל צוות על - -

תמר גוז'נסקי: כמה חסר לשנה?

חיים בן-עמי: אם אנחנו מדברים על סדר גודל של למעלה מ6- מיליון שקל ב8- שנים, חסרים בממוצע 800 אלף שקלים לשנה.

חיים בן-עמי: השנה יש לבית-הספר כ500- אלף שקלים גרעון.

תמר גוז'נסקי: איך הם מתחלקים?

חיים בן-עמי: הם אמורים להתחלק, לכאורה, חצי-חצי בין אורט לבין עיריית תל-אביב.

חיים בן-עמי: לעיריית תל-אביב יש טיעון לגיטימי והגיוני, היא אומרת: אין שום סיבה בעולם שאני אסבסד תלמיד לא תל-אביבי.

חיים בן-עמי: איזו הצדקה יש לגבות מיסים מאנשים כתושבי תל-אביב כדי לממן את עודף ההוצאות על הכנסות על תלמיד מחולון?

אופיר פינס-פז: אבל יש הרבה תלמידים מתל-אביב שלומדים בחולון.

חיים בן-עמי: לא.

לאה פאר: בוודאי שיש.

תמר גוז'נסקי: הכסף של משרד החינוך עובר עם התלמיד.

תמר גוז'נסקי: חיים בן-עמי מדבר על שיפוץ הבניין.

אופיר פינס-פז: בבית-ספר בראשון לציון לומדים מאה תלמידים תל-אביביים כי יש מגמה ייחודית שאין לה תחליף בתל-אביב.

אופיר פינס-פז: עיריית ראשון לציון משקיעה כסף בבית-הספר הזה, כמו שאתם משקיעים כסף בבתי-ספר בתל-אביב.

אופיר פינס-פז: האם זה לא נכון באותה מידה?

אופיר פינס-פז: כלומר, הטיעון הזה שאנחנו לא נשקיע כי חלק מהתלמידים הם לא תל-אביביים הוא בעיניי חרב פיפיות.

חיים בן-עמי: זה לא חרב פיפיות.

חיים בן-עמי: אני לא מדבר על המשמעות של שיפוץ הבניין או דברים כאלה, שהם לא רלוונטיים לעניין - -

תמר גוז'נסקי: תרשה לי, ידידי.

תמר גוז'נסקי: אתה מספר לנו בקצב איטי ובהרחבה, אבל בוא ננסה להגיע לעניין.

תמר גוז'נסקי: למה אתם רוצים לסגור את בית-הספר?

תמר גוז'נסקי: בגלל 250 אלף שקל?

חיים בן-עמי: קודם כל, אנחנו לא מנסים לסגור, אנחנו מעבירים ולא סוגרים.

תמר גוז'נסקי: את בית-הספר אתם סוגרים.

חיים בן-עמי: את המבנה.

תמר גוז'נסקי: בית-הספר שממוקם ברחוב גאולה, הוא יהיה סגור?

חיים בן-עמי: לא, הוא ישרת את האוכלוסייה בקהילה בתחומים אחרים, לא כאורט.

חיים בן-עמי: נקודה.

חיים בן-עמי: כל תלמידי אורט גאולה שבחרו או שיבחרו בהמשך הדרך באלטרנטיבה שאורט גאולה ייצג, יוכלו לבחור, החל מהשנה הבאה באותה אלטרנטיבה, רק באתר הפיזי של אורט יד שפירא.

תמר גוז'נסקי: אורט יד שפירא הוא אותו סוג בית-ספר?

תמר גוז'נסקי: הוא גם בית-ספר שנותן הזדמנות שנייה?

שרה כהן: לא.

חיים בן-עמי: אורט יד שפירא הוא לא אותו הדבר.

חיים בן-עמי: אני מחלק אותו לשני מובנים.

חיים בן-עמי: אחד - הקמפוס, המבנה; שניים - החלק הלוגי שלו.

חיים בן-עמי: בחלק הלוגי שלו הוא הזדמנות שנייה והוא נועד לאותם תלמידים שמאיזשהו טעם לא המשיכו בבית-ספר עירוני מקיף ויכולים לבחור או באורט גאולה או באורט יד שפירא או בפיטמן או בעירוני י"א, שהם בתי-הספר של ההזדמנות השנייה שדיברתי עליה.

חיים בן-עמי: אורט יד שפירא, בחלק הלוגי שלו, נכון להיום, מופעל תחת המטרייה של משרד העבודה.

חיים בן-עמי: אנחנו נמצאים בשני מהלכים.

תמר גוז'נסקי: אורט גאולה שייך למשרד החינוך?

חיים בן-עמי: כן.

אופיר פינס-פז: זה הבדל עצום.

אופיר פינס-פז: אחרי כן רשמה שלומית כהן

חיים בן-עמי: אנחנו מדברים בשלב הזה על מהלך שבו אנחנו מעתיקים את אורט גאולה הלוגי, לא הפיסי, לאתר של אורט יד שפירא.

חיים בן-עמי: הקמפוס הוא הרבה יותר טוב, אין ספק בכך.

חיים בן-עמי: הקמפוס הזה מסוגל לקלוט גם את תלמידי גאולה.

חיים בן-עמי: אורט גאולה לא מסוגל לקלוט את תלמידי יד שפירא בגודל שלה.

חיים בן-עמי: אנחנו מצמצמים גם את יד שפירא ומונעים קליטה של תלמידים לא תל-אביביים ליד שפירא כדי להגיע לסדר גודל של בית-הספר מבחינת כמות התלמידים, שהוא נכון לאוכלוסיית התלמידים הזאת שמטעם זה או אחר אינם מתמודדים בחצר של אלף תלמידים.

תמר גוז'נסקי: האם מותר לך למנוע מתלמידים מחוץ לתל-אביב מלהיכנס לבית-הספר של אורט?

חיים בן-עמי: בוודאי, איזו שאלה.

תמר גוז'נסקי: למה?

תמר גוז'נסקי: אתה עירייה?

תמר גוז'נסקי: מה אכפת לך מאיפה בא התלמיד?

חיים בן-עמי: זה בית-ספר משותף עם הרשות.

תמר גוז'נסקי: אמרת שזה עם משרד העבודה.

חיים בן-עמי: אותו כנ"ל.

חיים בן-עמי: המטרייה הממלכתית שיושבת מעל תהליך החינוך יש בה גף שחייב את זה.

תמר גוז'נסקי: מה התקציב השנתי לתלמיד בבית-ספר שממומן על-ידי משרד החינוך לעומת התקציב השנתי לתלמיד בבית-ספר שממומן על-ידי משרד העבודה?

חיים בן-עמי: משרד העבודה פר תלמיד נותן יותר, אני לא יודע להגיד כמה יותר.

חיים בן-עמי: אופן הניהול במשרד העבודה הוא אופן ניהול לוקה בשני היבטים.

חיים בן-עמי: האחד, בפריסה שהם עושים של בתי-ספר, דהיינו יש להם בתי-ספר של 70 תלמיד שקורסים, בגלל צורך שלהם שאני לא יודע להסביר אותו ואנחנו מנהלים מאבק ענק בנושא הזה מול משרד העבודה.

חיים בן-עמי: פעם שנייה, יש מרכיבים בתוך תהליך התגמול של משרד העבודה שנמצאים תמיד באיזשהו פיגור או אי-בהירות.

חיים בן-עמי: אין אותה יציבות.

חיים בן-עמי: אבל אנחנו לא מדברים על העברת התלמידים של גאולה תחת המטרייה של משרד העבודה, נהפוך הוא.

אופיר פינס-פז: איך תעשו את זה?

אופיר פינס-פז: מחר הם ילמדו ביד שפירא, איך הם לא יעברו למסגרת משרד העבודה?

חיים בן-עמי: המבנה הפיסי הוא לא מבנה של משרד העבודה, הוא מבנה של העירייה ויש חלוקה פנימית.

חיים בן-עמי: המהלך שאנחנו מנהלים מגעים עליו היום, גם עם משרד העבודה וגם עם משרד החינוך, הוא הפוך, לקחת את כל תוכנית הלימוד העיונית, כולל לתלמידי משרד העבודה, ולהעביר אותם למשרד החינוך.

חיים בן-עמי: כדי לאפשר את מסלול המיומנויות לתלמידים שיבחרו במיומנויות של משרד העבודה, כי הן טובות יותר מאלה שיש היום במשרד החינוך.

חיים בן-עמי: זה המהלך האסטרטגי שאנחנו מדברים עליו.

חיים בן-עמי: מהלך שבו כרגע, בשנת תשס"א, יעברו תלמידי ואנשי ההוראה של אורט גאולה לאורט יד שפירא.

תמר גוז'נסקי: כמה רשת אורט תחסוך לעצמה?

חיים בן-עמי: היא לא מתכוונת לחסוך.

חיים בן-עמי: במקרה הטוב היא תחסוך את עובדי המינהל.

תמר גוז'נסקי: האם הבניין בגאולה בשכירות?

חיים בן-עמי: לא, הוא שייך לעירייה.

אופיר פינס-פז: אז למה אתם עושים את זה?

חיים בן-עמי: כי כדי לתת איכות אמיתית אנחנו צריכים לתת עוד יותר, וכשאני צריך לתת עוד יותר הורדתי את ההקצבה שנתתי לגאולה ממיליון ומאתיים אלף כשהגעתי למקסימום 500.

תמר גוז'נסקי: אבל מתוך ה-500, 250 של של העירייה.

חיים בן-עמי: בחלוקת העוגה של התקציבים מעבר לתקציבי מדינה שניתנים על-ידי אורט למוסדות שמנוהלים על-ידי אורט, ואני מדבר על עשרות מיליונים, אין כל הצדקה להשקיע מיליון וחצי שקלים או מיליון שקלים ב-200 תלמידים בגאולה, ובמחיר הזה לקפח 1,200 תלמידים בבית-שאן או בחצור הגלילית.

חיים בן-עמי: מוכרחים לחלק את העוגה הזאת בצורה מאוזנת ומסודרת.

חיים בן-עמי: מה שקרה, בגלל גודל בית-הספר מול העומס התפעולי שלו נוצר מצב שעל גודל כזה אם אנחנו רוצים לתת איכות ומניפה של בחירות, אנחנו צריכים לנפח אותו מעבר לתקציב שמדינת-ישראל מקצה.

תמר גוז'נסקי: הרשת שלכם עובדת גם על תקציב עצמאי, לא רק על תקציב המדינה.

חיים בן-עמי: נכון.

אופיר פינס-פז: מה המרחק הפיסי בין בתי-הספר?

חיים בן-עמי: לא מדדתי אותו בנסיעה.

חיים בן-עמי: בקו אווירי הוא בין 5 ל-7 קילומטר.

חיים בן-עמי: אבל הילדים של גאולה הם לא ילדים של השכונה.

חיים בן-עמי: אחד מגיע מרמת-אביב ואחד מנאות אפקה ואחד מתל גיבורים.

תמר גוז'נסקי: מנהלת בית-הספר, בבקשה.

לאה פאר: אני לא רוצה לדון על הנושא של התקציבים.

לאה פאר: בשנה האחרונה היינו ללא גירעון.

לאה פאר: אני מנהלת את בית-הספר 10 שנים, 30 שנה אני עוסקת בחינוך, ואני רוצה לדבר רק על הדברים האלה, לא על העניין של כספים.

לאה פאר: 10 שנים עבדתי כמורה לספרות בבתי-ספר תעשייתיים, 8 שנים עבדתי בארגמן, ניהלתי בית-ספר תעשייתי, ו10- שנים אני בגאולה.

לאה פאר: אני מלמדת כל השנים, 30 שנה, אך ורק ילדים שקוראים להם "הזדמנות שנייה".

לאה פאר: הם ילדים שנשרו מהמערכת כי הם היו אותם ילדים שבכיתה של 40 ילדים הם לא מסוגלים ללמוד.

לאה פאר: הם ילדים שבאים מבתים מאוד קשים.

לאה פאר: יש לי ילדים היום בבית-הספר שההורים שלהם נרקומנים, יש ילדים שהוריהם בבית-הסוהר, יש ילדים שהוריהם מקסימים והם באים מבתים נהדרים ותומכים, הרבה מאוד כאלה.

לאה פאר: אבל לילדים היה קשה במסגרת המאוד גדולה.

לאה פאר: למסגרות הגדולות היה קל להעיף אותם החוצה, כי הם מפריעים להם בסטטיסטיקה של סוף השנה, כמה תלמידים מצליחים אצלם בבחינות הבגרות.

לאה פאר: הילדים האלה הגיעו אלינו רדופי כשלונות.

לאה פאר: אני מתרגשת מאוד מהמעמד הזה, כי הוא היה לי חשוב לקראת הפנסיה שלי.

לאה פאר: יכול להיות שלקראת הפנסיה סוף סוף אומר את הדברים שאני חיה אותם כל-כך הרבה.

לאה פאר: הנתונים שחיים העלה פה הם נכונים.

לאה פאר: אנחנו בארבע השנים האחרונות נכנסנו לעניין של עקרון ההתמדה.

לאה פאר: עקרון ההתמדה לכשעצמו הוא נפלא, מפני שאם בבתי-הספר הגדולים בתל-אביב העיפו תלמיד, ובעיקר את הדרומיים, וחלקם לא מצא מסגרות וחלקם לא נכנסו למסגרות כמו שלנו, אפשר לבדוק כמה ילדים מסתובבים ברחובות, אז עקרון ההתמדה הוא בגדול נהדר.

לאה פאר: אבל מה קורה עם אותם ילדים שהם קצת שונים?

לאה פאר: כולנו שונים.

לאה פאר: לי יש חמישה ילדים, האם אני יכולה להכניס את כולם בתיבה אחת?

לאה פאר: האם אני יכולה להכניס את כולם למסגרת אחת?

לאה פאר: אי אפשר להכניס את כולם.

לאה פאר: אני לא מדברת רק על אורט גאולה, לכל בתי-הספר שנותנים תשובה לאותם ילדים שאינם מסוגלים לשבת במסגרות הגדולות, כי הן אינן מתאימות, חייבים לתת פתרון שיהלום אותם, את היכולת שלהם, שהיא לא התגלתה.

תמר גוז'נסקי: מה ממוצע הילדים בכיתה אצלכם?

לאה פאר: יש לנו כיתות הכוון.

לאה פאר: לפי החוק הן בין 13 ל20- תלמידים.

חיים בן-עמי: לא, התקן של כיתות הכוון הוא 20 ילד, כדי שהוא יעמוד מול תקצוב של משרד החינוך.

לאה פאר: לכיתות הכוון אסור פחות מ-13 תלמידים, ואסור מעל 20 תלמידים.

לאה פאר: הכיתות הן יחסית קטנות.

לאה פאר: יש כיתות עם 15 תלמידים, יש עם 27, והיום כשאנחנו מלמדים מתמטיקה לשלוש או לארבע יחידות יש גם 30 תלמידים, כי אלה תלמידים שיכולים יותר.

לאה פאר: אני לא רוצה לדון בזה, כי זה כרגע לא הפרויקט.

לאה פאר: אני יכולה להביא דוגמאות בלי סוף לילדים שנכשלו בכל בתי-הספר הגדולים והם באים לחפש את עצמם.

לאה פאר: גם לנו יש רף, צר לי שגם אנחנו לא יכולים לקבל את כולם.

לאה פאר: בכיתה י' החלטנו שנותנים לכולם לעשות בחינת בגרות במחשבים, כי ראינו שהילדים מצליחים במחשבים.

לאה פאר: הם מסיימים את בחינת הבגרות במחשבים, וזאת הדוגמה, הרי מדובר בילדים שכל הזמן נכשלו.

לאה פאר: הם עולים לי"א וצריכים לעשות בחינות בגרות באומנות, כי יש לנו גרפיקה ויש לנו אופנה ויש מתמטיקה.

לאה פאר: בשנה שעברה עשינו יחידה אחת במתמטיקה.

לאה פאר: הם אומרים לי שהם לא יעשו בחינה במתמטיקה, ואני אומרת להם שאם הם הצליחו במחשבים זאת אומרת שהם יכולים כך עד הסוף.

לאה פאר: אני לא יכולה לנפנף שאצלי בסוף כיתה י"ב מצליחים כל הילדים שנכנסים, כי באמת לא כולם מצליחים, קשה להם מאוד.

לאה פאר: אני לא יכולה להדביק בבית-ספר עם צוות מורים מעולה פער של כל-כך הרבה שנים.

לאה פאר: אלה ילדים שסבלו כל השנים, הם רדופי כשלונות.

לאה פאר: ואני לא יכולה פיסית לצמצם את כל הפער, כי יש תוכנית לימודים של משרד החינוך שאותה צריך להשיג.

לאה פאר: אנחנו לא עד כדי כך מסוגלים לעשות את הדברים האלה.

לאה פאר: אבל מצליח אצלנו אחוז מאוד גבוה של תלמידים, 15 יחידות.

לאה פאר: אולי רק 4% מצליחים על המכה הראשונה.

לאה פאר: אבל אם הייתם רואים כל שנה כמה ילדים חוזרים אחרי הצבא, כי במודעות שלהם שהם יכולים, אז אני אנפנף אחרי כמה שנים ואני אומר תראו כמה עשינו באורט גאולה.

לאה פאר: מה זה משנה אם הם סיימו בסוף כיתה י"ב או אחרי הצבא?

לאה פאר: כמה אחוזים מסיימים בכל הארץ?

תמר גוז'נסקי: 34%.

לאה פאר: זה הכל.

לאה פאר: איפה כל ה50%- של הילדים?

לאה פאר: יש לנו בבית-הספר 33 תלמידים לקויי שמיעה, שהם משולבים בתוך בית-הספר.

לאה פאר: זה הבייבי שלי.

לאה פאר: ערך עליון כזה שילד לומד עם ילדים חריגים והוא יודע איך לקבל אותם, והם משתלבים בכיתות במתמטיקה, באנגלית, בגרפיקה, באופנה.

לאה פאר: ילד שהיה מסתובב קודם ולא עשה דבר והיום הוא נכנס ומחייך.

לאה פאר: מה אנחנו צריכים יותר מזה?

לאה פאר: איציק כהן, שהיום הוא הסמנכ"ל למינהל הפדגוגי, כשהיה מנהל מחלקת החינוך העל-יסודי הוא נכנס אלי לבית-הספר ואמר לי, הילדים מחייכים פה.

לאה פאר: השבתי לו שאנחנו מנשקים את הילדים, אנחנו מחבקים את הילדים והם הילדים שלנו.

לאה פאר: בשנה שעברה היו 250 ילדים.

לאה פאר: אני רואה 250 ילדים כאלה, במסגרת כמו שלנו, והלוואי ויהיו עוד מסגרות כאלה, לאו דווקא של אורט, שמשרד החינוך ייקח על עצמו.

לאה פאר: לא נכון שיהיו יותר מ-250 ילדים, כי 250 ילדים שמסתובבים אצלי בחצר אני רואה אותם, המורה שמסתובבת רואה אותם.

לאה פאר: אני יכולה לשאול תלמיד למה הוא לא התגלח היום, ואני יכולה לבקש שייכנסו אלי לחדר והם יכולים לקבל בבוקר את הנשיקה ואת החיבוק שהם לא מקבלים בבית, ואני לא מגזימה.

תמר גוז'נסקי: איך את רואה את ההעברה מבחינה חינוכית?

לאה פאר: אף פעם לא התעסקתי בנושא התקציב, כי אני לא חושבת שמנהל בית-ספר צריך להתעסק גם בתקציבים.

לאה פאר: בזמנו כשדיברנו על כך שיש גירעון מאוד גבוה, אמרתי שיכול להיות שזה באמת לא כדאי.

לאה פאר: אבל אחרי שנה שעברה, אני משנה את דעתי.

לאה פאר: אני אומרת שאם כבר התייצבנו ואנחנו עומדים על 250 תלמידים בלי פרסום, בלי שיווק בית-הספר וסגירה של רישום לכיתה ט', וכל זה בלי גירעון, אז בשביל מה להעביר אותנו?

תמר גוז'נסקי: נניח שהם מגיעים לשם ומשתלבים בחצר הגדולה, מזה את חוששת?

לאה פאר: יהיה מספר גדול יותר של תלמידים במסגרת אחת.

תמר גוז'נסקי: מה עוד יזיק שם?

לאה פאר: יד שפירא הוא בית-ספר מצוין, הוא נותן שירות נהדר לאותם הילדים שמגיעים.

לאה פאר: לעניות דעתי אסור לגעת ביד שפירא, כי הוא בית-ספר תעשייתי.

לאה פאר: אותם ילדים שמגיעים ליד שפירא הם אותם ילדים שלא יכולים לשבת שישה ימים בשבוע, ונהדר להם אז הם עובדים שלושה ימים ולומדים שלושה ימים והם עושים שם נפלאות.

חנה לבנדה: אני אמא לתלמיד בכיתה י"א באורט גאולה, אני מנציגות ועד ההורים.

חנה לבנדה: אני לא רק מתרגשת, אלא אני נמצאת בפאניקה לנוכח הדברים שאני שומעת פה, כי עם כל מה שחשבנו ועם כל מה שידענו, הדברים ששמעתי כרגע מחיים מפחידים אותי.

חנה לבנדה: לפני שאדבר מנקודת מבט אישית, יש פה משהו שאני חושבת שהוא פשוט מהותי.

חנה לבנדה: חיים, כנראה שאתה לא איש חינוך.

חנה לבנדה: אתה כנראה רואה את הכל בשורה התחתונה, וזה כסף.

חנה לבנדה: אצלנו בבית חינוך זה ערך עליון, ואני לא חושבת שאפשר בכלל לקחת חינוך לעומת כסף.

חנה לבנדה: אני לא חושבת שזאת דרך שהילדים שלנו צריכים לגדול על פיה ולהגיד אם אתה לא רווחי אתה לא שווה.

חנה לבנדה: כך לא בונים חברה תקינה, כך לא בונים חברה נאורה.

חנה לבנדה: אני חושבת שברגע שנותנים לילד חינוך, נותנים לו את הדרך לעתיד טוב, להיות אבא טוב, להיות אזרח טוב, לתרום לחברה, לתרום למדינה.

חנה לבנדה: אי אפשר לקחת ילד ולהשוות אותו לכסף.

חנה לבנדה: אלה הדברים שהכניסו אותי לפאניקה כאמא.

חנה לבנדה: אני רוצה לדבר כרגע מנקודת מבט אישית שלי.

חנה לבנדה: הבן שלי תמיד הפריע בשיעורים, הוא לא יכול היה ללמוד.

חנה לבנדה: אם ילד אחר היה צוחק, אותו היו מוציאים מהכיתה, ויש לנו על זה הוכחות ברורות.

חנה לבנדה: הדבר היחידי שלא עשיתי זה לקבל כסף ממשרד החינוך, על כך שכל הזמן הייתי מוזמנת למנהל בית-הספר.

חנה לבנדה: כשאנחנו הגענו לעיריית תל-אביב לגברת נעמי לשם, פשוט בכיתי, לא ידעתי מה לעשות עם הילד.

חנה לבנדה: היא הפנתה אותנו לעירוני י"א.

חנה לבנדה: הגענו לפגישה עם מנהלת בית הספר, ומנהלת בית הספר אמרה לנו שהיא מאוד מצטערת, היא לא יכולה לקבל את הבן שלי, משום שהם לא מסוגלים יותר להתמודד עם ילדים עם בעיות למידה או בעיות התנהגותיות כאלה או אחרות.

חנה לבנדה: הם לא מוכנים יותר לקבל כאלה ילדים, אין להם כלים להתמודד.

חנה לבנדה: היום הם הולכים לכיוון של בגרויות, של מצוינות, והמילה שלה היתה מצוינות.

חנה לבנדה: חזרתי לנעמי לשם והתחלתי לבכות אצלה בחדר, מה אני עושה עם הילד?

חנה לבנדה: היא אמרה לי שיש בית-ספר שנקרא "אורט גאולה".

חנה לבנדה: היא אמרה שהיא לא יודעת אם יסכימו לקבל אותו לשם, אבל כדאי לגשת ולדבר עם המנהלת.

חנה לבנדה: המילים שלאה אמרה לבעלי שהיה בפגישה איתה היו "אנחנו נעשה את זה".

חנה לבנדה: כשהיא אמרה את המילה "אנחנו", אני ידעתי שהילד שלי הגיע למקום הנכון, כי לא נתנו לו את ההרגשה שהוא יצטרך להתמודד לבד.

חנה לבנדה: הוא שנה שנייה בבית-הספר, הילד לומד, הילד עשה בחינה במחשבים, קיבלנו מכתב שהוא מוגש לבגרויות בלשון, באנגלית, במתמטיקה.

חנה לבנדה: אתמול הילד עשה מבחן והצליח בו.

חנה לבנדה: הוא לא מפריע בשיעורים, הוא יושב בכל השיעור ולומד.

חנה לבנדה: אחרי השיעור הוא נמצא בקשר עם כל התלמידים מכל השכבה, בלי שום קשר לשאלה אם הוא לקוי שמיעה או לקוי למידה.

חנה לבנדה: הביחד שלהם בא מתוך המערכת של המורות, של המנהלת.

חנה לבנדה: הדלת של המנהלת תמיד פתוחה.

חנה לבנדה: לא היה מצב שהדלת של המנהלת תהיה סגורה לאחד הילדים, או הטלפון שלה, גם אם זה 12:00 בלילה.

חנה לבנדה: לא אומרים שבחו של אדם בפניו, אבל זאת האמת.

חנה לבנדה: כך זה גם המורה והרכזת והיועצת.

חנה לבנדה: זה לא ילד ראשון שלי כך שיש לי מקור להשוואה, אבל לא ראיתי ילד שבא להתייעץ עם היועצת לגבי דברים אישיים שלו, שלאו דווקא קשורים במערכת החינוך, ופה זה קורה.

חנה לבנדה: הם נכנסים לאילנה ומדברים איתה כאילו שהיא היתה אמא שלהם.

חנה לבנדה: זה מבחינתי דבר שהוא לא יסולא בפז.

תמר גוז'נסקי: מה נעשה עם ההעברה?

חנה לבנדה: לגבי ההעברה, יש כמה דברים שאנחנו חושבים שאורט יד שפירא לא יוכל לתת מענה לדבר הזה.

חנה לבנדה: בית-ספר אורט יד שפירא הוא בית-ספר תעשייתי, הוא לא מגיש לבחינות בגרות.

גילה קלדרון: הוא מגיש לבגרות.

חנה לבנדה: לא ידעתי על זה, אני מתנצלת.

חנה לבנדה: אני יודעת שמה שעושים באורט יד שפירא זה לתת להם מקצוע עם תעודה של משרד העבודה לגבי המקצוע שהם למדו, שלושה ימים הם לומדים ושלושה ימים הם עובדים.

חנה לבנדה: לילדים שלנו זה לא מתאים.

תמר גוז'נסקי: אומר בן-עמי, אנחנו נעביר אותם אבל נפריד אותם.

תמר גוז'נסקי: תהיה שם גדר וירטואלית, הם ילמדו כמו שהם לומדים פה ואלה ילמדו כמו שילמדו שם.

תמר גוז'נסקי: הוא אומר, לא נפרק את בית-הספר, אנחנו רק נקטין את מספר המזכירות והשרתים.

חיים בן-עמי: בשלב ראשון.

חנה לבנדה: חיים אמר בשלב ראשון, וזה משפט המפתח.

חנה לבנדה: זאת אומרת בשנה הראשונה הם באמת יהיו בצורה כזאת, ולאט לאט הוא יכנס את הכל ביחד עד שזה יהיה בית-ספר אחד.

חנה לבנדה: לילדים שלנו יש פה דבר טוב, למה לקחת אותו ולהרוס אותו?

חנה לבנדה: למה לקחת ולקלקל דבר טוב?

חנה לבנדה: זה לא משהו שנועד לפתח את הילד או לקדם את הילד, להיפך, זה יגרום להם לנסיגה.

חנה לבנדה: יש ילדים שעצם העובדה שהם נכנסים למבנה גדול עם הרבה תלמידים, זה אוטומטית מכניס אותם ללחצים.

חנה לבנדה: הם כבר עברו את החוויה הזאת, למה להחזיר אותם אחורה אחרי שהם הצליחו לצאת מהטראומה הזאת?

חנה לבנדה: מה קורה עם ההפסקות?

חנה לבנדה: מה קורה עם הפעילות הבית-ספרית?

חנה לבנדה: הרי הוא רוצה לגרום לאינטגרציה, הוא רוצה במהלך הזמן לגרום לזה שזה יהיה בית-ספר אחד.

חנה לבנדה: אני לא מכירה מקום עבודה שיש שתי מזכירות שעובדות במקביל.

חנה לבנדה: להערכתי לא ניתן לעשות את זה, כי כל אחד ירגיש מאוים.

חנה לבנדה: מטבע הדברים כל אחד ימשוך לכיוון שלו.

גילה קלדרון: אני מנהלת המחלקה לבתי-הספר העל-יסודיים בעיריית תל-אביב.

גילה קלדרון: אני חדשה בתפקיד, כשלושה שבועות, אבל למדתי את הנושא ולכן סלחו לי אם במקרה לא דייקתי במשהו.

גילה קלדרון: אני רוצה לציין שזה בית-ספר של אורט.

גילה קלדרון: עיריית תל-אביב יושבת בוועד המנהל של בית-הספר.

גילה קלדרון: לצערי מתוך מערכת היחסים הטובה עם רשת אורט עד היום לא נחתם חוזה עם רשת אורט על הפעלת בית-הספר, וזה גם נמצא בתהליכים.

גילה קלדרון: אבל ההסכמה וההבנה היא מאוד גדולה.

גילה קלדרון: רשת אורט לא משלמת דמי שכירות בעבור המבנה.

גילה קלדרון: אני אפילו לא יודעת לתת הערכה מה הם דמי השכירות שהיו צריכים לשלם בעבור מבנה כזה.

גילה קלדרון: הבעיה של בית-הספר אורט יד שפירא היא בעיה של בתי-ספר להזדמנות שנייה רבים מאוד בתל-אביב, וזה מעיד על ההצלחה שלנו.

גילה קלדרון: אנחנו מיישמים את מדיניות משרד החינוך, והיא מדיניות העיר תל-אביב, בנושא של התמדה.

גילה קלדרון: אנחנו משקיעים בבתי-הספר העירוניים שלנו הרבה מאוד כסף במערך מסייע באיתור תלמידים מתקשים, בבניית מערך מסייע לתלמידים מתקשים, כי אנחנו מאמינים ושואפים לכך שתלמיד שהתחיל בכיתה ז' תהיה לו ההזדמנות והאפשרות השווה לתלמיד אחר שמגיע מהצפון ולא מהדרום, לסיים 12 שנות לימוד, ולפעמים הסטטוס של לסיים עירוני ד', גם אם אין לו בגרות מלאה, הוא חשוב מאוד לתלמיד מהדרום לא פחות מאשר לסיים עם 15 יחידות בגרות.

תמר גוז'נסקי: אבל זה לא עוזר לו בחיים אחר-כך.

חיים בן-עמי: גם באורט גאולה הוא לא עושה בגרות מלאה.

חיים בן-עמי: מחמישה בשנה לא צריך להתפעל.

גילה קלדרון: אנחנו לא בית-חרושת, וברור שאין פה ייצור תעשייתי וברור שיש תלמידים שקשה להם בתוך המסגרת, בגלל שהמסגרת היא גדולה.

גילה קלדרון: יש מערכת מאוד גדולה של בתי-ספר להזדמנות שנייה, שאחד מהם היה אורט גאולה.

גילה קלדרון: אין חולק בכלל שהעבודה שנעשית בבית-הספר היא עבודה מצוינת ועבודה מעולה.

גילה קלדרון: היוזמה לסגירת בית-הספר היא של רשת אורט בהסכמה אתנו.

גילה קלדרון: אנחנו עובדים עם הרשת בשיתוף פעולה.

תמר גוז'נסקי: מה דעתך המקצועית?

תמר גוז'נסקי: האם זה טוב לילדים?

גילה קלדרון: לפני דעתי המקצועית אני אגיד לך דבר אחד.

גילה קלדרון: נדמה לי שאחד הנושאים שאנחנו צריכים פה להעלות לדיון הוא של מי האחריות.

גילה קלדרון: יש משרד חינוך.

תמר גוז'נסקי: הזמנו אותם והם לא באו.

גילה קלדרון: זה עצוב מאוד, כי משרד החינוך נמצא היום בתהליך מאוד מסיבי של סגירת בתי-ספר מקצועיים.

גילה קלדרון: חלק מהם הם סוגרים, חלק הם מעבירים ממשרד העבודה למשרד החינוך.

גילה קלדרון: זה מאוד עצוב, אבל גם בבריאות וגם בחינוך יש נושא של תקציבים ואין ברירה, כי הרבה פעמים יש עניין של סדרי עדיפויות ולפעמים זה מגיע עד תרופות.

חיים בן-עמי: אבל פה לא מדובר על תקציבים.

גילה קלדרון: בפירוש על זה מדובר.

גילה קלדרון: לא סוגרים את בית-הספר כי הוא לא טוב, הוא בית-ספר מצטיין.

תמר גוז'נסקי: האם אמרו לך שהסיבה היא תקציבית?

גילה קלדרון: אני לא מדברת על מה שאמרו לי, אין ספק שהסיבה היא תקציבית.

גילה קלדרון: בית-הספר נמצא בגירעון.

גילה קלדרון: לפניי נמצא הגירעון, גם בשנת תשנ"ט היה גירעון של חצי מיליון שקלים בבית-הספר.

לאה פאר: בוועד המנהל מיקי קויפמן הודיע במפורש שאנחנו ביתרה.

גילה קלדרון: צריך לקיים מסגרת קטנה ואינטימית, שאין ספק שהיא נותנת שירות טוב מאוד לתלמידים.

גילה קלדרון: אבל זה עניין של עלויות.

גילה קלדרון: לכן רע מאוד שמשרד החינוך לא נמצא פה, כי משרד החינוך צריך לתת יד לקיום מסגרות מהסוג הזה.

תמר גוז'נסקי: הוא נותן בין 13 ל-20 תלמידים בכיתה.

תמר גוז'נסקי: במקומות אחרים הוא לא מממן 13 תלמידים בכיתה, פה הוא מממן כמו בחינוך המיוחד.

גילה קלדרון: הוא מממן כיתה כזאת בבית-ספר.

גילה קלדרון: לנו בבתי-הספר העירוניים גם יש כיתות כאלה, כיתות הכוון.

גילה קלדרון: בדרך כלל יש כיתה אחת כזאת בשכבה או שתי כיתות במקרים הכי גרועים.

גילה קלדרון: אבל ברגע שכל בית-הספר הוא כולו עם כיתות הכוון, צריך לבדוק האם יש מספיק תלמידים כאלה בבית-הספר.

גילה קלדרון: באמת הכל קם ונופל על העניין הזה, אם בית-ספר לא מצליח במשך שנים רבות להחזיק את עצמו.

גילה קלדרון: אנחנו משתתפים בגירעון בכל השנים, עיריית תל-אביב השתתפה ב-50% מהגירעון, כולל אי גבייה של כמיליון שקל לשעה שכירות של המבנה, ונדמה לי שאפילו המעטתי פה בערך המבנה הזה.

תמר גוז'נסקי: מה תעשו במבנה הזה?

גילה קלדרון: הם כבר מחכים בתור לכל מיני מסגרות עירוניות טיפוליות לילדים.

תמר גוז'נסקי: אבל גם הם לא ישלמו שכר דירה.

גילה קלדרון: זה לא הולך להיות בית-ספר.

גילה קלדרון: עיריית תל-אביב לא יזמה את המהלך הזה.

תמר גוז'נסקי: בואי נדבר על הילדים.

תמר גוז'נסקי: מה דעתך, האם זה טוב להם שהם לומדים בבית-ספר קטן?

תמר גוז'נסקי: האם זה מקדם אותם?

תמר גוז'נסקי: האם זה מאפשר להם להשיג הישגים יותר טובים?

תמר גוז'נסקי: מה שסיפרו פה המנהלת והאמא משכנע אותך בתור אשת חינוך?

גילה קלדרון: אני חושבת שהכל עניין ושאלה של ארגון.

גילה קלדרון: גם אורט שפירא הוא לא בית-ספר מאוד גדול.

גילה קלדרון: אני מסכימה שיהיה קשה לנהל שני בתי-ספר בתוך מבנה אחד עם שני מנהלים.

גילה קלדרון: אני חושבת שיש פה מקום לרה-ארגון ותפיסה חדשה של כל העניין.

גילה קלדרון: בית-ספר אורט שפירא הוא לא בית-ספר של 1,500 תלמידים, אלא של 600 תלמידים.

גילה קלדרון: אצלנו בשכבת גיל בבית-ספר 600 תלמידים זה בערך גודל של חטיבת ביניים בעיר תל-אביב.

גילה קלדרון: בעירוני ד' בחטיבת ביניים יש 500 תלמידים.

גילה קלדרון: זאת אומרת אצלנו זה לא בית-ספר בכלל, 600 תלמידים.

גילה קלדרון: גם באורט שפירא אנחנו משתתפים בגירעון ולא גובים שכר דירה.

גילה קלדרון: זאת אומרת, יש פה עניין של ארגון.

גילה קלדרון: בית-ספר בגודל של 800 תלמידים הוא לא בית-ספר ענק, בקנה מידה ארצי.

תמר גוז'נסקי: הבנו שזה לא בית-ספר גדול, אבל הילדים האלה שפורחים במסגרות קטנות, ותכניסי אותם למסגרת של 800, איך הם ירגישו?

חיים בן עמי: אבל לא מדובר פה על 800, יש פה הטעיה.

חיים בן עמי: אתם מייצרים קווים מקבילים לא רלוונטיים.

גילה קלדרון: אני חושבת שהכל עניין של ארגון.

גילה קלדרון: ארגון פדגוגי נכון ודאגה לילד, שעומד במקרה הזה במרכז, יכול למזער לא ב-100%, כי כל מעבר וכל שינוי הוא משמעותי מאוד.

גילה קלדרון: השאלה היא, ורשת אורט צריכה להשיב על זה, איך הם עומדים להיערך ולא להגיד דברים לא ברורים.

גילה קלדרון: בן-עמי צריך להבהיר יותר איך הם הולכים לארגן את הנושא הזה, כי השתמע פה כאילו תהיה גדר וירטואלית.

גילה קלדרון: כרגע לפחות, אני לא יודעת מה יקרה בעתיד, אורט שפירא הוא באמת בית-ספר תעשייתי, ואותם 600 ילדים שלומדים שם נמצאים רק חצי שבוע בבית-הספר.

חיים בן עמי: לא, אתם אומרים דברים לא נכונים.

חיים בן עמי: אתם מדברים בסיסמאות מיותרות, אתם מבלבלים את המוח אחד של השני ואת המוח של חברת-הכנסת גוז'נסקי.

גילה קלדרון: אני מוחלת לך על בקשת סליחה ממני על מה שאמרת.

גילה קלדרון: אורט שפירא זה בית-ספר תעשייתי, חלק מהזמן התלמידים לומדים וחלק מהזמן הם נמצאים מחוץ לבית-הספר.

גילה קלדרון: הם לא נמצאים כל השבוע בבית-הספר, ולכן המציאות היא שלא כל הזמן נמצאים כל 600 התלמידים של אורט שפירא בבית-הספר בו-זמנית, כך שגם הקטע של ההפסקות והאינטראקציה הוא שונה.

גילה קלדרון: אין ספק שצריך לתת את הדעת על ארגון, איך עושים את זה.

גילה קלדרון: אני חושבת שהילדים באורט שפירא הם ילדים עם אותן בעיות שיש לילדים באורט גאולה, הם אותם ילדים עם בעיות, שנשרו מבתי-הספר העיוניים כי הם לא התאימו למסגרת העיונית, כי לא התאימו לאותה מסגרת ענקית וגדולה.

גילה קלדרון: הכיתות הן בסך הכל קטנות, זה לא כיתות של 40 ולא של 38 תלמידים בכיתה.

גילה קלדרון: יש שם עבודה נהדרת, טיפול אישי לתלמידים האלה.

גילה קלדרון: למרות שזה בית-ספר תעשייתי והם לא צריכים לעשות בגרות, הם עושים בבית-הספר הזה בגרות, יש רבים שעוברים 16 יחידות.

גילה קלדרון: בבית-הספר הזה אפילו יש המשך לימודים לכיתות י"ג-י"ד.

גילה קלדרון: כל מיני דברים נפלאים שנעשים בבית הספר.

לאה פאר: י"ג-י"ד זה כולל גם ילדים שלנו.

גאולה קלדרון: עוד יותר טוב.

גאולה קלדרון: לכן אני אומרת, אם ארגון נכון הדברים יוכלו להיעשות בצורה טובה מבלי לפגוע בילדים.

תמר גוז'נסקי: העניין הוא בזה שמגמת המצוינות המפורסמת, ירום הודה, משאירה מאחור לא מעט ילדים שלא יכולים להשתלב באותה מגמה מופלאה.

תמר גוז'נסקי: אין לי דבר נגד מצוינות, אבל יש לי הרבה ויכוח מה קורה עם ילדים שמגיל שלוש הם כבר צריכים לדעת אנגלית, כי אחרת הם לא יצליחו בבגרות, וכל הטירוף הזה שמטריפים היום את ההורים.

תמר גוז'נסקי: אבל זה ויכוח גדול שלא ננהל אותו עכשיו.

תמר גוז'נסקי: אבל בתוך כל המגמה הזאת, שקוראים לה מצוינות אבל היא לא רק מצוינות, זה גם מגמה של להצטיין על חשבון ואינדבידואליות על חשבון החשיבה החברתית, ועוד כל מיני דברים חשובים שקורים בארצנו, ולא רק אצלנו.

תמר גוז'נסקי: אבל בתוך כל הים הזה של השינויים החברתיים האלה יש הרבה מאוד ילדים שנושרים ונדחקים לשוליים.

תמר גוז'נסקי: לא מזמן טיפלתי בירושלים בבית-ספר שהוא יוזמה של אישה אחת, שאוספת את הילדים שמתגלגלים ברחוב ומלמדת אותם ללמוד.

תמר גוז'נסקי: שם הכיתה יותר קטנה, שם יש חמישה ילדים בכיתה.

תמר גוז'נסקי: זה עולה הון תועפות להחזיק את הילדים האלה שם.

תמר גוז'נסקי: לכן אני חושבת שזאת חובה של כולנו, של משרד החינוך, של העיריות, וגם של רשת אורט, לנסות למצוא את המסגרות ההולמות לילדים.

תמר גוז'נסקי: כפי שנאמר פה, אנחנו לא מייצרים אותם בשטאנצים וכל אחד עם האישיות שלו.

תמר גוז'נסקי: הבעיה המרכזית היא, מר בן-עמי, שהשיקול שלכם לא עד הסוף ברור, ואני מניחה שתוכל בדברי התשובה שלך להבהיר.

תמר גוז'נסקי: מה שלא ברור לי, שהרי עיריית תל-אביב לא ביקשה שתפנו את הבניין או שתשלמו לה מיליון שקל.

תמר גוז'נסקי: אתה גם אמרת שהגירעון הוא לא גדול מאוד.

תמר גוז'נסקי: אני יודעת שהרשת שלכם היא גדולה וחזקה ומוציאה הרבה כסף על דברים חשובים מאוד.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שיש מקום ברשת שלכם לילדים האלה, גם ליקויי השמיעה וגם האחרים.

תמר גוז'נסקי: האם השיקול הוא לחסוך בהוצאות מינהלה?

תמר גוז'נסקי: כמה בדיוק כסף תחסכו בהוצאות מינהלה?

תמר גוז'נסקי: אמרת לנו שתשמרו על המסגרת העצמאית.

תמר גוז'נסקי: אבל אני מבינה שהשמירה הזאת תהיה זמנית.

תמר גוז'נסקי: אני מכירה את בית-הספר אורט שפירא ואני מכירה בתי-ספר תעשייתיים.

תמר גוז'נסקי: ממה שאני שמעתי פה את התיאור של גילה קלדרון זה לא אותו דבר.

תמר גוז'נסקי: אני לא באה לחלק ציונים, אני רק אומרת שהם שונים.

תמר גוז'נסקי: לבית-ספר תעשייתי באים גם ילדים בעלי כשרונות לא מבוטלים בכלל, שמכל מיני סיבות לא רוצים ללמוד שישה ימים בשבוע, רוצים לצאת לעבודה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נותנים להם הזדמנות ואומרים להם שיבואו גם ללמוד קצת.

תמר גוז'נסקי: הייתי בבתי-ספר כאלה וראיתי.

תמר גוז'נסקי: הם לומדים שם קורס לספרות, למשל, ואותו בחור שלומד ספרות כבר בגיל 16 יוצא לעבודה ומרוויח כסף בתור מתלמד במספרה.

תמר גוז'נסקי: אני לא חושבת שאנחנו צריכים להגיד שכולם צריכים להיות מהנדסים ואסור שיהיו גננים וספרים.

תמר גוז'נסקי: זה נפלא, אבל זה לא הילדים האלה.

תמר גוז'נסקי: יש בבתי-הספר התעשייתיים ילדים מאוד אסרטיביים, ילדים חזקים, ולפעמים זה במעין מחאה נגד ההורים.

תמר גוז'נסקי: ההורה רוצה שהוא יהיה מהנדס או דוקטור, והוא יראה לו ודווקא יהיה ספר.

תמר גוז'נסקי: יש שם גם ילדים חזקים פיסית.

תמר גוז'נסקי: פה זה ילדים אחרים.

תמר גוז'נסקי: אלה הילדים האלה שיושבים בכיתה בצד ולא מרימים אף פעם יד בשיעור.

תמר גוז'נסקי: אחרי שתסביר לנו פעם נוספת איפה אתם הולכים בדיוק לחסוך את הכסף ומה אתם רוצים בדיוק לחסוך פה, תסביר לנו גם אחר-כך איך אתה יכול לשמור על הפנינה הזאת שקוראים לה אורט גאולה.

תמר גוז'נסקי: זאת הנקודה המרכזית.

תמר גוז'נסקי: אנחנו לא נכנסים פה לשאלות של תלמידי חוץ או לא, זאת כבר מערכת יחסים בין עיריות.

תמר גוז'נסקי: יש פה מלחמות עולם בנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: אם היו לנו עוד הרבה בתי-ספר כמו אורט גאולה, אני חושבת שהיינו חוסכים לעצמנו קצת מהחינוך המיוחד.

תמר גוז'נסקי: אני לא מדברת על ילדים שנולדו עם פיגור שכלי, אבל בחינוך המיוחד יש הרבה מאוד ילדים עם בעיות התנהגות, לא עם בעיות של פיגור.

תמר גוז'נסקי: הבעיה היא שהם אף פעם לא הגיעו למקום כזה, ואם יהיה לנו כזה אורט גאולה מכיתה א' אולי לא היינו צריכים חינוך מיוחד.

תמר גוז'נסקי: אבל אתה יודע שזה לא עובד כך, כי אין לנו אורט גאולה מכיתה א' ושולחים אותם לחינוך מיוחד, ואז הם מאמצים לעצמם דפוסי התנהגות של פיגור ואז הם גדלים כילדים מפגרים, למרות שהם לא מפגרים, יש להם פשוט בעיות התנהגות.

תמר גוז'נסקי: היה לנו דיון אחר בנושא אחר על ילד עם בעיות התנהגות קשות, בכיתה ו', ששום בית-ספר לא מוכן לקבל אותו.

תמר גוז'נסקי: הוא לא טיפש, לא אידיוט, לא מפגר, אבל שום בית-ספר לא מוכן לקבל אותו ואין בית-ספר מתאים לו.

תמר גוז'נסקי: הוא יושב בבית ושולחים לו מורה.

תמר גוז'נסקי: כך הוא גדל, בלי ילדים, בלי חברה, וברור שאחר-כך יחסו לחברה יהיה אותו דבר.

תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים לקחת את הדוגמה הזאת ולהוריד אותה למטה, לחנוך לנער על-פי דרכו.

תמר גוז'נסקי: יש כאלה שאם תשים אותם בכיתה של 40 ילד הם נופלים מהכיסא, מתמוטטים והם לא ייצאו אף פעם לטיול מרוב פחד.

תמר גוז'נסקי: מה שאני מנסה להציב פה על השולחן, וזאת כל המטרה של הוועדה שלנו, להציב במרכז את הילד.

תמר גוז'נסקי: אני לא מתעלמת משיקולים כלכליים, יש מגבלות תקציב, אבל בכל זאת להעמיד במרכז את הילד.

שרה כהן: אני אם לילד בן 17, אבירם, לקוי שמיעה.

שרה כהן: הוא לומד היום בכיתה י'.

שרה כהן: זאת השנה השנייה שהוא נמצא בבית ספר אורט גאולה.

שרה כהן: זה ילד שהגיע ממסגרת של ילדים חרשים, בית-ספר "ניב" בתל-אביב.

שרה כהן: ילד שלמעשה אורט גאולה בשבילו היא לא הזדמנות שנייה, היא ההזדמנות היחידה, משום שלתיכון מקיף ביהוד הוא לא מסוגל להגיע.

שרה כהן: הוא גם ילד עם לקויות למידה.

שרה כהן: על אורט יהוד אין בכלל לדבר.

שרה כהן: האופציה הבאה זה מקום בכפר-סבא שאמור להיות פנימייה.

שרה כהן: הבן שלי לא יגיע לפנימייה, כי זה ילד שצריך לגדול בבית.

שרה כהן: האופציה היחידה שנשארה לנו היתה בית-ספר גאולה.

שרה כהן: הגענו לשם בשנה שעברה, ילד שבבית-ספר "ניב" לא ישב בכל השיעורים, טייל הרבה מאוד בחוץ, העסיקו אותו בכל מיני פעילויות אחרות משום שהוא לא מסוגל והוא לא יכול.

שרה כהן: הילד הזה היום לומד שנה שנייה באורט גאולה.

שרה כהן: הוא יושב בכל השיעורים, ואם קשה לאבירם יושבת על ידו סייעת או תלמידה של השרות הלאומי ומסבירה לו בתוך השיעור.

שרה כהן: היום לאבירם יש חברים שומעים, הוא למד לנסוע באוטובוס, הוא למד לשלם בכסף, ואני מדברת על ילד בן 17.

שרה כהן: הוא לא מפסיד יום אחד של לימודים בבית-הספר.

שרה כהן: זה ילד שבמסגרת גדולה לא ישרוד.

שרה כהן: הוא צריך את היד המלטפת, הוא צריך את החמימות, הוא צריך את ההבנה והוא צריך מישהו שיכוון אותו.

שרה כהן: ומה שחשוב באורט גאולה זה שלוקחים את הילד ואומרים לו אתה מה שאתה, אנחנו ביחד נגיע לזה ולא נשאיר אותך לבד.

שרה כהן: אני מבקשת שתקחו את זה לתשומת לבכם.

זיוה לויצקי: אני מורה בבית-הספר אורט גאולה.

זיוה לויצקי: דובר על כספים, על דמי שכירות, על גירעון שהיה או לא היה.

זיוה לויצקי: אני לא אחזור על כל היתרונות של אורט גאולה, אבל צורם ששומעים בחדשות שאורט לקח על עצמו את מכללת קלישמן, הוא מוכן לשלם משכורות שלא שולמו שם למורים שלושה חודשים, הוא מוכן להשקיע במבנה מיליונים.

זיוה לויצקי: אבל לא מדובר בילדים, מדובר במבוגרים שאם הם לא יהיו בקלישר הם יגיעו לשלוחה של אוניברסיטה.

זיוה לויצקי: פה אנחנו מדברים על מאות אלפי שקלים לילדים האלה, ואנחנו יודעים ומר בן-עמי יודע שהם לא יעברו ליד שפירא.

זיוה לויצקי: כבר בן-עמי אמר בעצמו, שיילכו, יש בתי-ספר אחרים.

זיוה לויצקי: היום בית-הספר שלנו מונה 200, אורט יד שפירא 500 או 800 והוא אומר שהוא יבנה מודל של 400.

זיוה לויצקי: איפה ה-400 שהיו?

זיוה לויצקי: שיישארו ברמלה, בלוד, בפיטמן, פיזרנו אותם במחי יד.

זיוה לויצקי: אני מורה שעסקתי משרה מלאה באורט גאולה, ואני עברתי היום ליומיים בשבוע, 50% משרה.

זיוה לויצקי: מר בן-עמי לא קיבל ממני מכתב מחאה אחד על צמצום, כלום, קיבלתי את המציאות כמו שהיא.

זיוה לויצקי: כי לא היה לי סיפוק גדול יותר מאשר לעבוד עם הילדים האלה ולהביא אותם לשלוש יחידות במתמטיקה.

זיוה לויצקי: ולשמוע אחר-כך "תודה רבה, המורה, היה קשה לכולנו".

זיוה לויצקי: וחוץ מזה המסגרת, שמורה יסתובב בבית-ספר ויכיר את התלמידים בשמם, זה יוצר קשר.

זיוה לויצקי: אני לימדתי ביד שפירא.

זיוה לויצקי: בחצר של 400 ושל 500 אין שום קשר, למרות שהקמפוס נהדר והמנהלת נהדרת.

זיוה לויצקי: צריך לרוץ מקומה רביעית לשנייה ולשלישית.

זיוה לויצקי: אולי גם זכותנו לעמוד על עניין הרעת תנאי המורה.

זיוה לויצקי: אבל אני הדוגמה האחרונה, משום שממשרה של ארבעה וחמישה ימים הגעתי ליומיים.

חיים בן-עמי: אני לא אדון בשום דבר שמתפרסם בעתונים, אבל גם מה שזיווה אמרה בקשר למיליונים לא התפרסם בעתון.

חיים בן-עמי: לכן זה בכלל לא רלוונטי.

חיים בן-עמי: אני רוצה לתקן חלק מהדברים שאמרה לאה פאר ולסגור את הסוגיה של חיסכון כספי.

חיים בן-עמי: לא מדובר פה בסוגיה של חסכון כספי, נקודה.

חיים בן-עמי: הגברת לאה פאר טעתה.

חיים בן-עמי: גירעון זאת אומרת שאחרי מה שאישרו לך עשית אוברדראפט.

חיים בן-עמי: לבית-הספר הזה מאשרים תקציב מעבר לתגמול שלו.

חיים בן-עמי: בשנה שעברה אושר לו חצי מיליון, בשנה שעברה באופן אקראי הגיע החזר חוב משנים קודמות ממשרד חינוך, אז הוא סגר גם את מה שאושר לו ואז הוא התאזן.

חיים בן-עמי: כאשר אנחנו מאשרים עודף הוצאות זה איננו גירעון.

חיים בן-עמי: בית-הספר הזה בלי עודף הוצאות על הכנסות לא יהיה מסוגל לתת שום שירות איכותי במבנה כזה.

חיים בן-עמי: דבר שלישי, בבית-הספר אורט גאולה בתשנ"ב היתה חצר של שישה ימים בשבוע עם 400 ילדים.

חיים בן-עמי: דיברתם על הפנינה הגדולה של 200 תלמידים.

זיוה לויצקי: הילדים של היום הם שונים.

חיים בן-עמי: אני רוצה לתקן עוד שני דברים שקשורים לרושם הרע שנוצר פה.

חיים בן-עמי: בבית-הספר אורט יד שפירא נכון להיום יש 558 ילדים, זה כולל תלמידי י"ג.

חיים בן-עמי: חלקם, אגב, מגיעים מאורט גאולה ופתאום הם יודעים להסתדר בחצר של 558 תלמידים.

חיים בן-עמי: נכון, אף פעם לא קורה שכל 558 התלמידים נמצאים בבת אחת בשטח בית-הספר.

חיים בן-עמי: לא נכון שהילדים לומדים שלושה ימים ושלושה ימים עבודה.

חיים בן-עמי: את לא מכירה מספיק טוב בית-ספר תעשייתי, אני אתן לך נתונים השוואתיים על בית-הספר אורט יד שפירא, בהשוואה לאורט גאולה.

חיים בן-עמי: בחינות בגרות, למשל.

חיים בן-עמי: ההוראה שלי לבתי-הספר התעשייתיים באורט היא שיובילו את התלמידים ל-16 יחידות בגרות.

חיים בן-עמי: אגב, בלי ציון שנתי כמו שמקבלים אצל המורים באורט גאולה.

חיים בן-עמי: אמרתי שאנחנו נוביל מהלך שכל החלק העיוני יהיה של משרד החינוך ולא של משרד העבודה.

חיים בן-עמי: בחיבור עברי נבחנו ביד שפירא 88% בגאולה 100%.

חיים בן-עמי: באנגלית שתי יחידות נבחנו ביד שפירא 70% בגאולה 80%.

חיים בן-עמי: אנגלית ארבע יחידות לימוד נבחנו באורט יד שפירא 100% בגאולה 100%.

חיים בן-עמי: מתמטיקה שתי יחדות לימוד, ביד שפירא 89% ובגאולה 70%.

צביקה לבנדה: המשחק שלך הוא לא הוגן.

צביקה לבנדה: ילדים זה לא מספרים.

תמר גוז'נסקי: מר בן-עמי, האם אתה מתכוון לאחד את שני בתי-הספר או לשמור על ישויות?

תמר גוז'נסקי: אם אתה מתכוון לאחד תגיד.

תמר גוז'נסקי: אם אתה לא מתכוון לאחד, איך אתה מתכוון לשמור על ישויות?

תמר גוז'נסקי: ואם אתה לא מתכוון לאחד, האם לא עדיף בכל זאת להשאיר אותם במבנים נפרדים?

חיים בן-עמי: אחרי שכולם נהיו יועצים טובים לענייני כלכלה ולקופה של אורט, מחברת-הכנסת גוז'נסקי עד להורים, אני אומר שוב שזאת לא הסוגיה הכספית.

חיים בן-עמי: להורים האלה כל אחד והילד שלו.

צביקה לבנדה: כל ילד הוא עולם ומלואו.

צביקה לבנדה: אתה מדבר על נשמות, לא על כסף.

צביקה לבנדה: מתחילת השיחה אתה מדבר על מספרים.

תמר גוז'נסקי: בוועדה הזאת בדיוק נפגשות הנשמות עם הכספים.

חיים בן-עמי: לאורט ישראל יש לצורך העניין 80,000 ילדים לדאוג להם.

חיים בן-עמי: כל אחד הוא עולם ומלואו, אדוני.

חיים בן-עמי: אורט ישראל מפעיל חינוך במרכזי חינוך, בבתי-ספר תעשייתיים, ויודע לתת איכות גם בבתי-ספר תעשייתיים.

חיים בן-עמי: אורט גאולה לפי התוכנית תעבור בתשס"א כישות בתוך הקמפוס של יד שפירא, עם המנהלת ועם מורים, לא אמרתי עם המורים.

חיים בן-עמי: אנחנו נשלים את המהלך של החבירה שכל המסלול העיוני יעבור למשרד החינוך ויאפשר בחירה.

תמר גוז'נסקי: מתי זה יקרה?

חיים בן-עמי: נעשה את זה בהדרגה.

חיים בן-עמי: אנחנו גמרנו להכשיר מהלך שכל תוכנית הלימודים של משרד העבודה זהה לתוכנית הלימודים של משרד החינוך.

חיים בן-עמי: גמרנו את המהלך עם משרד העבודה, זה נמצא על שולחנו של משרד החינוך לאישור כדי שהם יוכלו לקבל גם ציון שנתי.

חיים בן-עמי: זה יקח כנראה עד תשס"ב או תשס"ג כדי להביא למצב שממילא יקטן גם יד שפירא, כי המדיניות של הכשרה בחיתוך חלה גם בחולון ומתחילה לחול גם בבת-ים.

חיים בן-עמי: ממילא זה יקרה.

חיים בן-עמי: ניצור בית-ספר בסדר גודל של 400 תלמידים, שאולי חלקם יבחרו נתיב מיומנויות אז חלקם יום או יום וחצי בשבוע ייעדרו מבית-הספר, גם גאולה ידעה לתת את אותה איכות ל400- תלמידים.

חיים בן-עמי: יהיה לנו בית-ספר פנינה אמיתית, משותפת עם הכוחות המקודשים שישנם באורט גאולה.

חיים בן-עמי: צר לי שפגעו פה ביד שפירא, גם בילדים וגם במורים.

שרה כהן: אתה מסלף דברים.

שרה כהן: אנחנו לא פוגעים בשום בית-ספר.

חיים בן-עמי: נותנים שם איכות פדגוגית ונותנים שם יחס נהדר, ולעניות דעתי אנחנו נהיה מסוגלים לתת את המהלך לפחות ברמה האיכותית, אם לא יותר, כמו שניתן היום באורט גאולה.

חיים בן-עמי: זה המהלך שאנחנו מנסים להוביל אותו.

חיים בן-עמי: יש לנו תוכנית אסטרטגית בנושא הזה, שעכשיו מתחילה להתגבש, והמהלך בשנת תשס"א הוא לא מהלך שיגרום לאיחוד בין התלמידים או צוות ההוראה.

חיים בן-עמי: אנחנו נקיים שתי ישיבות כדי להוביל את המהלך הזה על בסיס אישורים מסודרים.

תמר גוז'נסקי: כפי שאתם מבינים מהדברים של מר בן-עמי, אנחנו נכנסנו עם דעות ואנחנו יוצאים עם אותן דעות.

תמר גוז'נסקי: מר בן-עמי לא קיבל אף לא אחת מההנמקות שהועלו פה.

תמר גוז'נסקי: לכן אני רוצה לבקש בשם הוועדה את הבקשה הבאה.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהנהלת אורט מתבקשת לעשות דיון מחודש בנושא הזה.

תמר גוז'נסקי: אני מבקשת שלדיון הזה תזמינו גם הורים וגם מורים.

תמר גוז'נסקי: אתה יודע שאם השינוי שאתם תבצעו יקרה בעוד שנתיים-שלוש, לא מדובר בהורים האלה.

תמר גוז'נסקי: לכן הם בעצם נלחמים את הקרב לא רק של הילדים שלהם, יש פה קרב על תפיסה.

תמר גוז'נסקי: כי אם הם היו אגואיסטים וחושבים רק על הילדים שלהם, הם היו חושבים שהילד שלהם ממילא יסיים את הלימודים עד אז.

תמר גוז'נסקי: יש פה שאלה מאוד עדינה.

תמר גוז'נסקי: גם השאלה של הילדים לקויי השמיעה.

חיים בן-עמי: המפקחת על השמיעה אמרה שביד שפירא הפתרונות יותר איכותיים מאשר באורט גאולה.

תמר גוז'נסקי: מהלך כזה צריך לעשות ככל האפשר אחרי שכולם שומעים את כולם ואחרי שכולם מביאים בחשבון את הדעות ואת הצרכים של כולם.

תמר גוז'נסקי: אני מציעה שאתם תרגישו עצמכם לא רק כמחויבים, אלא כעושים שירות גדול לקהילה בזה שאתם מחזיקים בית-ספר כזה מיוחד.

תמר גוז'נסקי: אם אנשים מגיעים אליכם ממרחקים סימן שאתם טובים.

תמר גוז'נסקי: בגיל הזה אין איזורי רישום, יש בחירה, ובכל זאת באים אליכם.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שאנחנו צריכים מסגרות חינוך לילדים.

תמר גוז'נסקי: אני לא נכנסת לשאלה אם מסגרת קטנה זה בדיוק 200 או בדיוק 300, לא זה הוויכוח כרגע.

תמר גוז'נסקי: אבל מסגרת ייחודית מבחינת צורות הטיפול, מבחינת ההרכב של האוכלוסייה.

תמר גוז'נסקי: אני לא בטוחה שלקחתם עד הסוף בחשבון את החיבור הזה בין שתי האוכלוסיות.

תמר גוז'נסקי: אני לא פוגעת לא בילדים האלה ולא בילדים האלה.

תמר גוז'נסקי: אני לא נותנת ציונים, אני לא אומרת מי יותר טוב, אני רק אומרת שהם שונים, עם אווירה שונה, עם תנאים שונים.

תמר גוז'נסקי: מאחר שיש לכם זמן, זה לא קורה באוקטובר הקרוב, למרות שהשנה כבר לא רשמתם לכיתה ט' ובעצם כבר קבעתם עובדה מסוימת, אני מציעה שנשלח לכם את פרוטוקול הדיון הזה, תקראו אותו ותנסו לבדוק איך הרשת שלכם, כנושאת דגל של ללכת לקראת הילדים האלה, למרות שהם מיעוט ורוב הילדים שלכם הם לא כאלה, יש לכם תלמידים מעולים, לצערי הרב כל מיני רשתות ציבוריות מאמצות לעצמן גישות של חברות פרטיות ומתחילות לחפש את העסקים.

תמר גוז'נסקי: אני יודעת שרשת אורט היא שונה.

תמר גוז'נסקי: הכרתי גם עובדים בכירים שלכם בעבר ואני מאוד מעריכה את הרשת, גם את ההיסטוריה שלה וגם את מה שהיא עושה היום.

תמר גוז'נסקי: אני מציעה ללכת לקראת ההורים ולמצוא את הדרך.

תמר גוז'נסקי: בטח שלא באווירה כזאת של מתח.

תמר גוז'נסקי: אני מבקשת שתקדישו לנושא הזה ותראו.

תמר גוז'נסקי: או שהטיעונים של ההורים יחלחלו וועדה פדגוגית תגיד כך או אחרת, או שאתם תשכנעו אתם.

תמר גוז'נסקי: אי-אפשר ללכת למהלך בעימות כזה גם עם הצוות החינוכי וגם עם ההורים.

תמר גוז'נסקי: אני כוועדה רוצה לשלוח ביקורת חמורה, ואני אשלח מכתב למשרד החינוך שלא טרח להגיע.

תמר גוז'נסקי: הם קיבלו הודעה בזמן ואני לא יודעת למה הם לא הגיעו היום.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה לציין שעיריית תל-אביב אומרת שאם אורט ירצו להמשיך לעבוד במבנה, הם לא יעשו מלחמת עולם.

חיים בן-עמי: זה לא מדויק.

חיים בן-עמי: במכתב שהם כתבו לי כתוב שכבר בתש"ס אני צריך לפנות את הבניין.

תמר גוז'נסקי: נציגת העירייה אמרה כאן, וזה כתוב בפרוטוקול, שהם לא חושבים שאם לא תפנו את הבניין אז יקרה אסון.

תמר גוז'נסקי: הם מוכנים לשקול את הנושא הזה, הם הבינו שזאת יוזמה שלכם.

תמר גוז'נסקי: לכן אין פה לחץ אטומי מצד עיריית תל-אביב, למרות שאני מניחה שלעיריית תל-אביב יש כל מיני תוכניות לכל מיני דברים.

תמר גוז'נסקי: אנחנו כוועדה לא יכולים לתת לך הוראה מה לעשות, ואני גם לא חושבת שזה יהיה נכון.

תמר גוז'נסקי: אבל אני מציעה שנקבע שאחרי שתקיימו דיונים ניפגש בעוד ארבעה חודשים ותאמרו לאן הגעתם.

חיים בן-עמי: אני מבקש שבחודש וחצי הקרוב תקבעי עם רשת אורט ביקור גם ביד שפירא וגם במרכז חינוך כפר-סבא וגם באורט גאולה, כדי שיהיה לך מצע להבין מה המצב.

תמר גוז'נסקי: הרי רשת אורט לא עמדה פה לדיון כללי.

תמר גוז'נסקי: אני מציעה שלא תראו את ההחלטה שלכם כסופית לפני שתקיימו עוד דיונים.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שהדיון הזה חשף את הבעייתיות.

תמר גוז'נסקי: ניפגש בעוד ארבעה חודשים ותגידו לנו אם התקרבתם לעמדות האלה.

תמר גוז'נסקי: אני פונה בשם הוועדה לעשות כל דבר כדי שלילדים האלה יישאר המקום המתאים להם, עם הלקויות שלהם ועם הבעייתיות שלהם.

תמר גוז'נסקי: אני חושבת שכאשר רשת אורט תעשה את זה היא תתברך גם אם מישהו יגיד לכם שחסר קצת תקציב.

תמר גוז'נסקי: בסופו של דבר המדינה כמדינה משלמת ביוקר בגלל זה שלא קיימות מסגרות כאלה.

חיים בן-עמי: אורט המליץ למשרד החינוך לאפשר לנהל מרכזי חינוך אזוריים שאורט רוצה לקחת על עצמו.

חנה לבנדה: אני מבקשת להבהיר שאין לנו דבר נגד רשת אורט, זאת רשת מצוינת.

חנה לבנדה: אורט גבעתיים, לדוגמה, הוא אחד מבתי-הספר הטובים ביותר.

חנה לבנדה: מיטב האלקטרונאים בארץ יצאו מרשת אורט גבעתיים.

תמר גוז'נסקי: תנסו לפתור את הבעיה ותדווחו לי.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

תמר גוז'נסקי: הישיבה נעולה.