הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 175, 2002-02-12 13:15

יעל דיין: אני רוצה לציין שיום המשפחה, שהיה פעם יום האם, שמתקיים היום הביא אותנו לדיון הקודם, על מעמדה של האישה במשפחה.

יעל דיין: דיברנו בין השאר על השתנות טוטלית של כל מושג המשפחה והצורך לעגן בחוק את המושג החדש של משפחה.

יעל דיין: בין סוגי המשפחות שהיינו רוצים להכיר בהן כמובן נכללת גם המשפחה של זוג שהם מאותו המין.

יעל דיין: עסקנו כאן בהרחבה בכל ההיבטים של מעמד האישה במשפחה ומעמדה של המשפחה בחברה, סוגי המשפחות וכדומה.

יעל דיין: במקור כינסתי את הישיבה הזאת בעקבות האירועים שהיו בחדרה, של התכנסות קבוצה הומו-לסבית, בי וטראנס במרכז הפעילות של האגודה והתנכלות למרכז הזה ולקיום הפעילות מצד אנשים שהגדירו עצמם כאנשי ש"ס.

יעל דיין: לא נוכל לפטור את זה ולהגיד שאלה היו סתם אנשים נבערים וחשוכים אלא זאת היתה התנגדות רשמית, שאף הוגשה עליה תלונה ליועץ המשפטי לממשלה.

יעל דיין: ההתבטאויות העלו את הנושא הישן של הלגיטימיות, שבעינינו היא מוחלטת, של קבוצות להתאגד, להתארגן ולקיים פעילות, אם בהיקף ארצי ואם ברשות המקומית.

יעל דיין: בעקבות מה שהיה בחדרה הוועדה ביקשה לקבל דיווח על פעילויות במוקדים שונים, לגבי נוער ומבוגרים, ועל מידת הקבלה של הפעילות הזאת באותו מקום או באותה רשות מקומית.

יעל דיין: מר איתי פנקס מראה לי עכשיו - וכמובן שיש קשר בין הדברים, תמיד יש גלים לדברים כאלה - כתובת במשרדי האגודה בתל-אביב שאומרת "מוות להומואים", עם צלב קרס, ו"ש"ס תנצח".

יעל דיין: בואו לא נְפַתֵח עור עבה ולא נסתגל לכך ונגיד: טוב, ראינו את זה, אז מה?

יעל דיין: אין שום רשות לזלזל.

יעל דיין: גם הוועדה הזאת, שהיא ועדה גם לזכויות הומואים, לסביות, בי וטראנס, לא רק שלא מזלזלת אלא אנחנו רואים בהתבטאויות האלה, באירועים האלה, בהקשר הפוליטי של הבית הזה, חסימות שהן מכוונות, עקביות ומתועבות, שדורשות התייחסות, גם של המערכת המשפטית וגם של המערכת החברתית.

יעל דיין: אני לא מסתפקת בהבעת גינוי ובאמירה שאנחנו מכירים אותם, שככה הם.

יעל דיין: מאחורי כל אחד שמתבטא כך עומדת קבוצה שלמה, כולל בבית הזה.

יעל דיין: כלומר, האחריות לא נגמרת בביריון שבאופן פרטי בא ועשה משהו אלא יש לנו מחויבות ואחריות שהיא יותר רחבה לעסוק בזה, להתנגד לזה, להוקיע את זה ולשפוט את זה, אם אפשר.

אייל נעמן: בהקשר הזה ביקשתי להגיש תלונה במשטרה אבל מניסיון העבר, הדברים האלה בדרך כלל נתקעים שם.

אייל נעמן: חברת הכנסת יעל דיין, לא מזמן היו כתובות מעין אלה ליד הבית שלך והיו כתובות ברחוב טשרניחובסקי.

אייל נעמן: התלונות מוגשות, הן מצטברות ולא קורה כלום.

אייל נעמן: את הכתובות האחרונות מצאנו רק לפני שעה ואנחנו נגיש תלונה.

יעל דיין: אני מציעה שנדון בדברים שעל סדר היום.

יעל דיין: בעניין כתובות הנאצה אני מציעה לפנות מייד למשטרה ולהגיש תלונה.

יעל דיין: המשטרה צריכה לבוא, לצלם ולבדוק.

יעל דיין: הם גם יעשו הצלבה עם תמונות אחרות.

יעל דיין: האם הם מגיעים לבדוק מי עשה מה?

יעל דיין: זה ספור אחר.

יעל דיין: חלק מהתלונות אכן נשארות בגדר תלונה, אבל זה בוודאי לא מרפה ידיים להגיש תלונה במקרים כאלה.

נעמי חזן: בעניין הזה, וגם בגלל שאני מתנצלת שאני צריכה לצאת, אני חושבת שיש מקום שהוועדה תיתן גיבוי לתלונות.

נעמי חזן: כבר הוגשו לפי דעתי 3 תלונות, גם בעניין חדרה, גם בעניין בצרי ועכשיו בעניין הכתובות בתל-אביב.

נעמי חזן: אם תגישו תלונה היום, אנחנו נפנה לשר לבטחון פנים ונבקש ממש בדחיפות לבדוק את כל התלונות האלה ולהביא את האחראים לדין.

נעמי חזן: אם אין את הגיבוי הזה, זה ישאר בגדר תלונה.

נעמי חזן: זה יוזמה שאפשר להוציא מטעם הוועדה.

יעל דיין: בהחלט.

יעל דיין: אנחנו נדון עכשיו בצורה מסודרת בפעילויות שאתם מקיימים.

יעל דיין: מי נמצא כאן מחדרה?

שלומי לאופר: בסניף חדרה אנחנו עדיין בשלבים מאוד ראשוניים של התגבשות.

שלומי לאופר: המאבק מצד יושב-ראש ש"ס והאנשים שאיתו נמשך.

שלומי לאופר: הבוקר קיבלתי הודעה על ההפגנה הבאה שלהם, שתהיה, אגב, ביום חמישי, יום שאין לנו פעילות בו.

שלומי לאופר: העבודה שלנו כרגע נעשית בכל מיני מישורים במקביל.

שלומי לאופר: אחד מהם הוא בדיקה של אפשרות למיקום חלופי בתוך חדרה, מחוץ לסניף מרצ שבו אנחנו פועלים היום.

שלומי לאופר: אנחנו מנסים לשמר את גרעין הפעילות שנוצר, שהוא גרעין לא קטן.

שלומי לאופר: אולי גם בעקבות התהודה שהפתיחה שלנו יצרה, אנשים פונים, מגיעים ושומרים על קשר.

שלומי לאופר: מצד שני, אנשים מאוד לא ששים להגיע לפעילויות ולהיות חשופים למאבקי כוח.

שלומי לאופר: ראינו את זה במפגש האחרון שלנו, שהיה מפגש הזדהות ותמיכה, אליו הגיעו פעילים מכל הארץ.

שלומי לאופר: האחוז של פעילי חדרה במפגש היה לא גבוה, לפחות לא כמו שציפינו, בגלל חשש של אנשים.

יעל דיין: מה מספר האנשים בגרעין שמקיים את הפעילות בחדרה?

שלומי לאופר: הגרעין העיקרי כולל כרגע כ-40 איש, כאשר למפגש ההזדהות הגיעו 15 פעילים מחדרה.

יעל דיין: תספר לנו על הפעילות השוטפת, כאשר נכנס לתוכה האלמנט של ההתנכלות.

שלומי לאופר: ההתנכלות כלפינו החלה מייד עם פתיחת הפעילות שלנו, אפילו קצת לפני.

שלומי לאופר: כבר לפני המפגש הראשון שלנו יצאו סגני ראש עיריית חדרה במודעות בתקשורת ובהן נכתב שאנחנו מחלה, שאין הומואים בחדרה, שאנחנו לא יכולים לשבת שם ושמקומנו בתל-אביב.

שלומי לאופר: המסים שאנחנו משלמים הם כנראה לא מספיקים.

שלומי לאופר: יושב-ראש ש"ס בחדרה, מר סמי לוי, שהוא לא חבר מועצה, הודיע שהוא מתכוון להיאבק ולהילחם.

שלומי לאופר: במפגש השלישי שלנו הם מימשו את האיומים שלהם, כאשר הגיעו כ-30 פעילים מהעיר שמזוהים עם ש"ס, פלשו לתוך הסניף, סירבו להתפנות, נשארו שם כשעה וכמובן שלא איפשרו לנו לעשות שום דבר.

שלומי לאופר: היינו צריכים לערב את המשטרה ורק בעקבות הגעתם של 30 שוטרים הצליחו לפנות אותם מהסניף.

שלומי לאופר: במפגש האחרון היתה הפגנה של 30-40 פעילי ש"ס מול הסניף, שהיתה הפגנה יותר מאורגנת כך שלא היתה הפרעה ממשית לפעילות שלנו.

יעל דיין: מה העמדה של ראש העירייה?

שלומי לאופר: ראש העירייה מהתחלה אמר שהוא ישמור על רגישויות ויידע לטפל בנושא.

שלומי לאופר: מאוחר יותר פנתה אליו חברת הכנסת זהבה גלאון וביקשה את התערבותו.

שלומי לאופר: הוא הבטיח לה שתהיה התערבות.

שלומי לאופר: אני יודע די בוודאות, גם בגלל שאני מקורב לעירייה, שהעמדה הרשמית שלו היא שהוא לא מוכן להתערב או להביע עמדה.

יעל דיין: איזה התערבות ביקשתם?

שלומי לאופר: ביקשתי, גם ממנו וגם מחברי מועצה שאני נמצא איתם בקשר, שראש העירייה יקרא לשיחה את יושב-ראש ש"ס וינסה לדבר איתו.

שלומי לאופר: אני יודע שיש לו השפעה מאוד גדולה גם על דברים שקורים בתוך ש"ס.

שלומי לאופר: בגלל שיקולים קואליציוניים כפי הנראה לא נעשה דבר.

שלומי לאופר: מר ישראל סדן לא רוצה לפרק את הקואליציה.

שלומי לאופר: זאת אחת הסיבות שהוא גם שמר על שתיקה רוב הזמן.

שלומי לאופר: מהלשכה של ראש העירייה נאמר לי לאחרונה שאכן התקיימה שיחה כזאת.

שלומי לאופר: לא הצלחתי לוודא האם זה נכון, מעבר לדובר העירייה שסיפר לי על כך.

שלומי לאופר: בינתיים לא הורגש שום שינוי.

אייל נעמן: פניתי בזמנו גם לעוזר של מר ישראל סדן.

אייל נעמן: יש להם בעיה עקרונית עם כך שהפעילות נעשית בסניפי מרצ.

אייל נעמן: אמרתי לו: בבקשה, תן לנו להשתמש באיזה מוסד עירוני.

אייל נעמן: אנחנו לא נשלם שכירות כי אין לנו אפשרות כלכלית לכך.

אייל נעמן: תן לנו איזה מוסד עירוני, איזה מקלט, אנחנו לא מבקשים משהו מפואר, שאפשר יהיה לקיים שם פעילות ואז הפעילות לא תתקיים במוסד מפלגתי.

אייל נעמן: הוא הבטיח לבדוק את זה אך עדיין לא קיבלתי תשובה.

אייל נעמן: ביקשתי גם שהוא יְכנס את האנשים האלה לנזיפה.

אייל נעמן: הבנתי מאוחר יותר שהוא אכן דיבר איתם, כי לפחות שני סגני ראש העירייה התנצלו על דבריהם.

שלומי לאופר: הם קיבלו ריקושטים מאוד שליליים.

אייל נעמן: הם קיבלו ריקושט שלילי, אבל זה לא מונע את הפעילות שהם עושים בפועל בהפגנות וכולי.

אייל נעמן: אלה הפגנות של ש"ס.

אייל נעמן: אבל לפחות מבחינה ציבורית האנשים שעומדים בראש המערכת הפוליטית העירונית יצאו כבר נגד האמירות שלהם עצמם, שזה דווקא דבר חיובי שנעשה בהקשר הזה.

אייל נעמן: ראש העירייה לא יצא בשום אמירה פומבית נגד המעשים, שהם מעשים ונדליסטיים לחלוטין: הסגת גבול, כניסה לתוך מבנה שאינו שלהם.

אייל נעמן: זה כבר מעבר לאמירות גזעניות.

אייל נעמן: אנצל פה את הבמה ואומר שמר ישראל סדן הוא ראש עירייה הנתמך על-ידי מפלגת העבודה.

אייל נעמן: הוא עומד בראש סיעה עצמאית שקיבלה כסף ממפלגת העבודה.

אייל נעמן: כל פנייה שתצא מפה אליהם אולי תוכל לעזור במשהו, אני מקווה שכן.

יעל דיין: אין ספק שאני אפנה.

יעל דיין: זה לא שייך למפלגה כזאת או אחרת.

יעל דיין: אפנה בשם הוועדה ואדרוש ממנו גם טיפול מעשי, גם שלילה פומבית של הדברים שנעשו וגם לדאוג שלא יחזרו על עצמם.

יעל דיין: אתה אומר שהמשטרה כן התערבה.

שלומי לאופר: המשטרה היתה בסדר גמור.

אייל נעמן: המשטרה היתה חייבת להתערב.

אייל נעמן: דרך אגב, ההפגנה האחרונה שלהם היתה הראשונה שנעשתה ברישיון.

אייל נעמן: בשבוע הבא מתוכננת עוד הפגנה.

אייל נעמן: הפעילויות עד כה נעשו בימי חמישי והם כנראה לא יודעים שאין פעילות.

שלומי לאופר: הם פרצו לפעילות שנעשתה ביום רביעי.

שלומי לאופר: המאבק שלהם החל כמאבק בהומואים כהומואים אך מאוחר יותר הם ניסו למשוך אותו לכל מיני כיוונים.

שלומי לאופר: לפני שבוע יושב-ראש ש"ס, מר סמי לוי, הגיש תלונה למשטרה נגדי על פיתוי ושידול קטינים.

שלומי לאופר: למיטב ידיעתי הוא משך אותה אחרי שאיימתי עליו בתביעת דיבה.

שלומי לאופר: הם טוענים שנכנסנו לבתי-ספר ופיתינו תלמידים ועוד כל מיני המצאות שבינן לבין המציאות אין שום קשר.

שלומי לאופר: עכשיו זה המאבק שלהם - אנחנו כמשדלי קטינים.

ליאור מנצ'ר: ירדנו יותר מדי מהר בעיני למקרה הקונקרטי של חדרה.

ליאור מנצ'ר: במדינת ישראל כבר יש לנו הוכחות שדיבורים הורגים, יש לנו ניסיון רע עם זה.

ליאור מנצ'ר: נאמרו דברים איומים על-ידי אנשי ציבור על אוכלוסיה שלמה במדינת ישראל.

ליאור מנצ'ר: לא היתה תגובה מספיק רועשת מצד חברי כנסת.

ליאור מנצ'ר: נאמרו דברים כל-כך אַיומים שלא פלא שהיום יש לנו צלב קרס בכניסה למשרדים.

ליאור מנצ'ר: המלים מאוד חזקות במדינת ישראל.

יעל דיין: תגיד לי מה זה לדעתך תגובה רועשת מצד חברי הכנסת.

ליאור מנצ'ר: שחברי הכנסת ייצאו ויגידו שלא יתכן שייאמרו דברים כאלה.

יעל דיין: חברי כנסת, בגדול - זה לא אומר שום דבר.

יעל דיין: אני עוסקת בנושא.

יעל דיין: אני יודעת שאני פניתי והגבתי ועשיתי כל מה שצריך לעשות.

יעל דיין: ההתכנסות של הוועדה היום היא הדבר הכי מיידי שהכנסת יכולה לעשות.

יעל דיין: אין לי שום שליטה על חברי כנסת אחרים.

יעל דיין: דיברתי למשל עם חבר הכנסת גאגולה מש"ס והבאתי לידיעתו את השתלשלות הדברים, מאחר וזה היה בשם ש"ס.

יעל דיין: גם כאן יש חתימה: "מוות להומואים" ובמקביל "ש"ס תנצח".

שרון גלעד: האם זכית לתגובה מחבר הכנסת גאגולה?

יעל דיין: אני לא יכולה לחייב חבר כנסת.

יעל דיין: עובדה, גם חברות הכנסת זהבה גלאון וקולט אביטל לא יושבות כאן, בואו לא ניסחף.

יעל דיין: חבר הכנסת גאגולה הוא חבר ועדה ואני הזמנתי אותו.

יעל דיין: הוא אמר לי שלא נוח לו לבוא לישיבה הזאת.

יעל דיין: העוזר שלו אמר שמאוד לא נוח לו והוא מפחד.

יעל דיין: אני מצטטת.

יעל דיין: אין דרך לחייב מישהו לבוא הנה.

ליאור מנצ'ר: בוודאי שאין לך דרך לחייב, אבל היה כאן מעשה.

יעל דיין: העברתי את החומר עצמו לאנשי ש"ס.

יעל דיין: אני מניחה שמר חיים שיבי יילך עכשיו לקבל תגובה מחבר הכנסת גאגולה וישאל למה הוא לא יושב כאן.

יעל דיין: אבל לא רק הם.

יעל דיין: האם חברי הכנסת שלנו יושבים כאן?

ליאור מנצ'ר: אני מבקש להבהיר עד כמה המעשה הוא באמירה.

ליאור מנצ'ר: לא הציור ולא ההפגנה אלא הלגיטימציה.

ליאור מנצ'ר: בעצם נתנו לגיטימציה בכך שלא קמו אנשים מספיק מכובדים, ברמה הארצית, ואמרו שמאז רצח רבין לא אמורות להיאמר אמירות כאלה במדינת ישראל.

ליאור מנצ'ר: צריכים לקום ולזעוק את הזעקה הזאת.

ליאור מנצ'ר: כל הדברים שבאו אחרי כן הם תופעות לוואי.

ליאור מנצ'ר: נרצח לנו ראש ממשלה אחרי אמירה דומה.

יעל דיין: אני לא רוצה לקרוא לך נאיבי אבל אני רוצה לשאול אותך, לאיזה אנשים אתה מתכוון?

יעל דיין: לראש הממשלה?

ליאור מנצ'ר: למשל ראש הממשלה.

ליאור מנצ'ר: אמורה להתקיים איתו ישיבה בשבוע הבא ואני מאמין שזה יעלה שם.

יעל דיין: אני יודעת על דברים לאחר מעשה.

יעל דיין: אני רוצה להגיד לך שלא פונים אלי, כי כנראה שהקול שלי לא די חזק.

יעל דיין: או שאני קוראת בעיתון ואז אני פונה אליכם, או שנותנים לי תשובה לא מספקת ואומרים לי שזה כבר מטופל, או שאומרים לי שמות של חברי כנסת אחרים שכבר הגיבו ואומרים שאין צורך בעזרתי.

יעל דיין: אני עומדת לרשותכם.

יעל דיין: אני לא יכולה להיות ערבה לאחרים.

יעל דיין: אני חושבת שהדברים האלה חמורים מאוד.

יעל דיין: קשה לי לבוא בטענות אל חברי כנסת.

יעל דיין: צריך לתבוע מהמשטרה לטפל.

יעל דיין: צריך לתבוע מהרשויות המוסמכות שייתנו לזה תהודה מתאימה, ובראש ובראשונה מהרשות המקומית, בחדרה או בתל-אביב.

יעל דיין: אנחנו רוצים שראש עיריית תל-אביב יקום היום ויגיד שהוא ראה את זה, שזה דבר בלתי נסבל ובלתי אפשרי ושהוא דורש גם לחקור את זה וגם להביע את עמדתו.

יעל דיין: חשבתי בהזדמנות זאת לקבל סקירה או דיווח ממקומות שונים, לראות מה מתרחש בהם.

יעל דיין: אני מבקשת לבדוק את הנעשה בחדרה בהשוואה לשאר המקומות בארץ.

שבי גטניו: אני מסכים איתך שזה גל, שתחילתו במה שראינו באגודה בחדרה, ולפי דעתי הוא אינו בסופו.

שבי גטניו: כשאירע המקרה בחדרה פנינו, ביחד עם האגודה, ביחד עם גברת מיכל עדן והייעוץ המשפטי, לבדוק אפשרות להעמיד את הרב בצרי לדין.

שבי גטניו: את תביעתנו גיבינו במה שקרה שבוע לאחר מכן בחדרה, באקט האלים של כניסה לתוך הסניף.

שבי גטניו: היום דיברתי עם מר איתי פנקס והצעתי שלכך נצרף גם את הפגיעה באגודה בתל-אביב.

שבי גטניו: אולי זה יוסיף סיכוי לפנייה הדי חסרת סיכוי שלנו.

שבי גטניו: אנחנו מכירים איך מתנהלים הדברים.

שבי גטניו: לצערי אני מעריך שהגל הזה הוא רק בתחילתו, ששוב מסמנים אותנו כמטרה, לאור התקדמות שלנו במספר ערים.

שבי גטניו: זה מתחיל להציק להם מאוד.

איתי פנקס: אני לא יודע עד כמה אנחנו צריכים להישען על כך שפתאום תצא הודעה של ראש ממשלה או של כל הממשלה להפסיק עם הגזענות והאלימות המילולית.

איתי פנקס: אלה דברים שלא כל-כך קורים.

איתי פנקס: דרך אגב, לא רק לגבינו, גם לגבי אוכלוסיות אחרות.

איתי פנקס: אני חושב שאנחנו צריכים לעמוד על הדרישה, כמשלמי מסים, כאזרחים במדינה, לקבל את השירות כמו שצריך מהמשטרה ומהעירייה, בין אם מישהו הצביע בעד ראש העיר ובין אם לא.

איתי פנקס: אם הוא משלם מסים עירוניים, מגיעה לו הגנה, מגיע לו מקום.

איתי פנקס: מגיע לנו דברים מאוד בסיסיים, בזכות.

איתי פנקס: ההגנה היא רק חלק מסט שלם של זכויות.

איתי פנקס: אם חבר כנסת, שר או ראש הממשלה יוציא הודעה או לא יוציא הודעה, זה חשוב אבל זה פחות נוגע לעבודה השוטפת שלנו.

איתי פנקס: כארגונים וכפעילים ופעילות נראה לי שהכיוון צריך להיות הרבה יותר עמידה על הדרישות שלנו.

איתי פנקס: באמת זה מה שקורה ברוב המקומות בארץ.

איתי פנקס: למעשה כל המקומות חוץ מחדרה.

איתי פנקס: לדעתי גם בחדרה יש עתיד.

איתי פנקס: האבק יתפזר, הסערה תשכח וגם עיריית חדרה תמצא את הדרך חזרה לשפיות.

איתי פנקס: שנת 2001 היתה שנה של התעוררות בהמון מקומות בארץ, שבהם לא כל-כך דובר על הנושא, אנשים לא נהגו להיות גלויים עם הנטיות המיניות שלהם והיה להם חשש מאוד גדול.

איתי פנקס: החלה פעילות גם במקומות שהיו נחשבים יותר שמרניים.

איתי פנקס: אני מדבר על באר-שבע, שהיתה הסנונית הראשונה (יש פה נציגים מבאר-שבע ובוודאי נשמע מהם בהמשך), קריית שמונה ואילת.

איתי פנקס: ברוב המקומות אנחנו בדיאלוג שוטף עם הממשל המקומי, המועצה האזורית או העירייה.

איתי פנקס: ניקח את הדוגמא של באר-שבע.

איתי פנקס: ראש עיריית באר-שבע, מר טרנר, השתתף לפני שנה וחצי באירוע חנוכת הסניף ואפילו נתן לנו סיוע כספי כלשהי, מעירייה שאנחנו יודעים אובייקטיבית שהמצב שלה קשה מאוד.

איתי פנקס: קיבלנו סיוע באילת ובקריית-שמונה.

איתי פנקס: אמנם עוד לא מהעירייה אבל זה אגוז שאולי עוד נפצח.

איתי פנקס: מר ליאור מנצ'ר מנכ"ל האגודה בנה את הקשרים ברמת הרשויות המקומיות.

איתי פנקס: אולי הוועדה תוכל לשמוע אותו.

יעל דיין: אני מבקשת לשמוע פרטנית.

יעל דיין: זה לא נושא חדש.

יעל דיין: נמצאים איתנו גם 3 נציגים של משרדי ממשלה - משרד העבודה והרווחה, משרד החינוך ומשרד המשפטים - והייתי מבקשת לשמוע גם התייחסות שלהם.

יעל דיין: נעשה סבב של נציגי המקומות השונים ונשמע מה הסטטוס שלהם.

מיקי כספי: אני מקריית שמונה.

מיקי כספי: לפני כ-7 חדשים התחלנו בהתארגנות מקומית אזורית.

מיקי כספי: המפגש הראשון שקיימנו עם דמות ציבורית היה עם ראש מועצה אזורית גליל עליון, מר אהרון ולנסי, שפתח בפנינו את הדלת ובשבוע הבא יפתח גם את הכיס.

מיקי כספי: קיבלנו בהחלט תמיכה, שהתפרסמה גם בעיתונות המקומית ורצון לעזור בכל מה שרק אפשר.

מיקי כספי: הנחנו בפניך כתבה מעיתון.

מיקי כספי: הרב דרורי, רבה של קריית שמונה, שנחשב, אגב, לרב מאוד פתוח ומאוד גמיש, מייד יצא בהכרזה מפתיעה.

מיקי כספי: היה עימות קטן אך העסק הסתדר והגיע לאיזה סטטוס קוו, כשהוא לא מגיב ואנחנו לא מפריעים לו בעצם הפעילות שלנו, למרות שהסניף שלנו, שנפתח בראשית דצמבר, נמצא בערך בלוֹק אחד מהרבנות של קריית שמונה, עם דגל מתנופף.

מיקי כספי: כרגע שקט אצלנו.

יעל דיין: מה היקף הפעילות אצלכם?

מיקי כספי: תוך כחודשיים נרשמו קרוב ל-200 אנשים.

מיקי כספי: אני מדבר על כל אזור אצבע הגליל והגליל העליון.

מיקי כספי: קריית שמונה מרכזת ישובים מטבריה-צפת, צפון רמת הגולן, ישובי ההר ועד מטולה.

יעל דיין: מה אחוז חברי הקיבוצים?

מיקי כספי: אחוז גבוה, כ-60%-70% בני ובנות קיבוצים.

מיקי כספי: הרבה מאוד בנות.

מיקי כספי: חלק אחר הוא קריית שמונה, חצור ומושבים.

יעל דיין: הרכב מועצת אצבע הגליל כולל יותר קיבוצים מאשר מושבים.

מיקי כספי: נפגשנו לפני 3 שבועות עם מר שלום רובין, ראש מועצה אזורית מבואות חרמון, שהיא המועצה השנייה באותו אזור גאוגרפי, שם יש בעיקר מושבים.

מיקי כספי: קיבלו אותנו שם בדלת פתוחה ובמלים חמות מאוד.

מיקי כספי: הוא אמר שכסף אין להם אבל הבטיח לעזור לנו במה שהוא יכול.

יעל דיין: האם תלמידים מהמכללה מודעים לזה?

מיקי כספי: הם מודעים.

מיקי כספי: כנראה החל מחודש הבא נתחיל לעשות משהו משותף עם המכללה - מועדון סרט ורוד אחת לחודש באולם המכללה.

מיקי כספי: כרגע התחלנו לפרסם בעיתון של המכללה.

מיקי כספי: יש לנו שם איזה גרעין, שלאט לאט הולך, מתפתח וגדל.

מיקי כספי: האזור גיאוגרפית הוא לא כל-כך גדול אבל הוא די בעייתי, בעיקר בקרב קבוצת בני הנוער.

מיקי כספי: יש לנו קבוצת נוער, חבר'ה עד גיל 18, שקשה להם להגיע וקשה לה לחזור לקיבוצים ולמושבים.

מיקי כספי: אני לא יכול לשלוח במוצאי שבת ב-10 בערב בחור או בחורה בני 15 לאחד הקיבוצים בראש ההר.

מיקי כספי: כרגע אנחנו מנסים לעשות הסעות, עם מתנדבים, אבל זה די מורכב ומסובך.

מיקי כספי: אני מקווה שנצליח להיעזר באופן כלשהו בהסעות של שתי המועצות.

מיקי כספי: לבתי-הספר נכון לרגע זה עדיין לא הצלחנו להיכנס אבל כן דחפנו קיום של יום עיון, שהתבצע בקיבוץ לביא לפני כחודש.

מיקי כספי: יצרתי קשר עם גברת חוה ברנע לפני כחצי שנה ודחפנו את העסק הזה חזק.

מיקי כספי: משרד החינוך הרים את הכפפה, אפשר לומר לזכותו, והגיעו כ-40 יועצות ויועצים מאזור הגליל.

חוה ברנע: זה היה ביום סערה וסופה.

חוה ברנע: כמעט רצו לבטל את יום העיון אך הוא לא בוטל.

מיקי כספי: זה היה ביום סוער וגשום.

מיקי כספי: הגיעו גם יועצות מהמגזר הדתי ואפילו שני יועצים מהמגזר הערבי.

מיקי כספי: זה בהחלט נקודת ציון, שאני חושב שממנה יש לאן להגיע.

מיקי כספי: אנחנו מתכננים עוד יום עיון ב-4.3 בשיתוף שתי המועצות, מועצה אזורית גליל עליון ומועצת מבוא חרמון לעובדים סוציאליים כל מדריכי הנוער בקיבוצים ובמושבים.

מיקי כספי: יש תאריך, המועצה נותנת את המקום, יש מימון קטנצ'יק, אבל החשיבות היא גם בעצם הקיום של הפרויקט הזה.

מיקי כספי: לצערי הרב יש לנו עדיין אגוז קשה לפיצוח, ראש עיריית קריית שמונה.

מיקי כספי: אני מנסה מזה 7 חודשים להיפגש איתו.

מיקי כספי: ניסיתי לצרף ליום העיון הקרוב, של שתי המועצות, גם עובדים סוציאליים של עיריית קריית שמונה.

מיקי כספי: לא רק שנטרקו בפני הדלתות אלא פשוט לא היתה תגובה.

מיקי כספי: ראש העירייה נוסע והוא עסוק והוא פה ושם, כל התירוצים שרק יכולים להיות.

יעל דיין: האם הוא צריך לאשר את השתתפות העובדים הסוציאליים ביום העיון?

מיקי כספי: הוא צריך להנחית למחלקת הרווחה למשל אוזן קשבת.

מיקי כספי: אני לא מצליח להגיע למחלקת הרווחה או למחלקת החינוך כרגע, אין עם מי לדבר.

יעל הרמל: אני מנהלת השירות לרווחת הפרט והמשפחה במשרד העבודה והרווחה.

יעל הרמל: רציתי להגיד בתחילת דברי שאנחנו לא עושים הרבה ובוודאי לא עושים מספיק אבל אני די מזועזעת לשמוע את מה שאתה אומר.

יעל הרמל: לחלוטין לא ידעתי שיש איזה הנחיה, סמויה או גלויה, לעובדים סוציאליים כן להתערב או לא להתערב, או להיות בקשר עם איזה קבוצה ייחודית, כזאת או אחרת.

יעל הרמל: זה מאוד מפליא אותי ואני ארשום את זה בפני.

יעל הרמל: נפגשתי עם מר ליאור מנצ'ר לפני כמה חודשים.

יעל הרמל: גם אז אמרתי שאני די בושה ונכלמת מכך שאנחנו במשרד העבודה והרווחה לא יכולים הרבה להציע.

יעל הרמל: אני חושבת - ואולי זה לא לציטוט - שאנחנו לא כל-כך יכולים להציע בגלל המצב הפוליטי המיוחד של המשרד.

יעל הרמל: אני חושבת שבמצב הפוליטי הנוכחי במשרד שלנו זה לא בדיוק העיתוי המתאים להעלות את הנושא הזה.

יעל הרמל: יחד עם זה, מה שאני כן הצעתי בזמנו למר ליאור מנצ'ר, ושמחתי לשמוע שהם הרימו את הכפפה, זה תמיכה שלנו בפנייה שלכם לקבלת כספי תמיכות מקרן עזבונות, שמחייבת המלצה שלי כמנהלת שירות או של המפקחים שלי.

יעל הרמל: אני כמובן אתמוך בכל פעילות ובכל הצעה שתבוא.

יעל הרמל: שמחתי לשמוע ממר ליאור מנצ'ר שהוא באמת מנסה בכל דרך אפשרית לקבל כספים.

יעל הרמל: אין לדעתי - והלוואי ואני שוגה - שום שותפות או חיבור אחר שידוע לי עם משרד העבודה והרווחה, וצר לי על כך.

נורית ברקאי: יש שותפות בקשר להוסטל ההומו-לסבי.

ליאור מנצ'ר: בהוסטל ההומו-לסבי עשו עבודה משותפת, ובבאר-שבע אנחנו ישבנו עם המשרד.

ליאור מנצ'ר: ברמות המקומיות יש הידברות.

ליאור מנצ'ר: אני חייב לציין שני דברים, כדי שלא יווצר כאן רושם מוטעה.

ליאור מנצ'ר: מהפקידים במשרדי הממשלה - לא מהפוליטיקאים - אני מקבל יחס נפלא והבנה - ואתם ממש דוגמא טובה - ושיתוף פעולה מקסימלי, ככל האפשר.

ליאור מנצ'ר: ברגע שזה עולה קצת למעלה, אנחנו נתקעים.

ליאור מנצ'ר: בגופים מוניציפליים פעמים רבות ברמה ביורוקרטית אני מצליח לעבוד אך ברגע שזה מגיע לראש עירייה או לחברי מועצה, אנחנו מתחילים להסתבך.

ליאור מנצ'ר: מי שיושבים פה הם אנשים שהיה לי מאוד נוח להיפגש איתם.

ליאור מנצ'ר: ישבנו, פתחנו את הנושאים ובאמת ניתחנו מה צריך לעשות.

רונית צור: ויהיה המשך.

ליאור מנצ'ר: בוודאי שיהיה המשך.

ליאור מנצ'ר: ברמה הגבוהה יותר מתחילה הבעיה.

יעל דיין: אנחנו ננסח בסוף הישיבה את סוג הדברים שאנחנו רואים בהם צורך במעורבות, בהשפעה, ביצירת תנאים מתאימים או בקשר כזה או אחר, בין אם במשרד החינוך, בין במשרד העבודה והרווחה, בין אם שר כזה או אחר, או ברשות מקומית.

יעל דיין: כשהנושא עלה הייתי בהתכתבות עם מר ולנסי כדי למצוא לכם מקום.

יעל דיין: אני מוכרחה להגיד שמהתחלה, למרות שנתבקשתי והתערבתי - הוא חבר שלי והיה לי נוח מאוד - הרגשתי שאין כאן מכשול עצום שלא קל לעבור אלא שהוא מרגיש נוח עם כך שגם אני פונה ושאני שותפה לזה.

חגי אלעד: בבית הפתוח, המרכז הקהילתי ההומו-לסבי העצמאי בירושלים, אנחנו פעילים כבר כמעט 3 שנים.

חגי אלעד: בטח כולם זוכרים שכמעט לפני שנה חגגנו שנתיים, יחד עם חגיגות 25 שנה לאגודה.

חגי אלעד: מצד אחד, לאורך השנים בהחלט יש מסכת מתמשכת של התנכלויות בתדירות מסוימת.

חגי אלעד: אפשר לומר שלאחרונה אולי הגענו לשיא.

חגי אלעד: בחודש אוגוסט האחרון, בדיוק לפני ביקור ראש העירייה בבית הפתוח, היה ניסיון להצית את דגל הגאווה שלנו והושארו כתובות נאצה ודברים מהסוג הזה.

חגי אלעד: זה זוכה לטיפול שלנו בשוטף.

חגי אלעד: משטרת ירושלים בהחלט קשובה.

חגי אלעד: אנחנו גם בקשר מתמיד עם לשכת ראש העירייה בהקשר הזה.

חגי אלעד: מצד שני, לא היתה מעולם איזה תוצאה אפקטיבית לפעילות המשטרתית הזאת.

חגי אלעד: מעולם אף אחד לא נעצר או נחקר ולא התקדמו לכיוון פענוח.

יעל דיין: האם אתם יכולים לתת כיוון או להצביע על מישהו?

יעל דיין: האם יש חשודים שלא עוצרים אותם, או האם יש מישהו שמתעלמים ממנו?

יעל דיין: או שפשוט לא מוצאים קצה של חוט?

חגי אלעד: אין לנו אפשרות לשים על זה את האצבע.

חגי אלעד: זה מתסכל במיוחד לאור העובדה שהמנטרה של המשטרה, שיגבירו את הסיורים המשטרתיים במדרחוב, היא מנטרה מעט חלולה כי המדרחוב בירושלים, מסיבות אחרות, גם כך עמוס בכוחות בטחון.

חגי אלעד: הייתי רוצה לקצר בדברי ולתת הזדמנות לגברת חנין מעיכי, רכזת האוכלוסיה הפלשתינאית שלנו, לדבר, ברשותך, בהקשר של התנכלויות אחרות שאנחנו מאותגרים על-ידן בתקופה האחרונה.

חגי אלעד: זה לאור המאמץ של הבית הפתוח להיות זמין ופתוח לאוכלוסיה הומו-לסבית פלשתינאית והקושי שאנחנו נתקלים בו בהקשר הזה מצד אנשי מג"ב שנמצאים במדרחוב ומטרידים.

יעל דיין: דיברת על אנשי מג"ב שמתנכלים.

יעל דיין: הסבר למה כוונתך.

חנין מעיכי: התחלתי לעבוד בבית הפתוח בתחילת דצמבר ומאז יש לאוכלוסיה הפלשתינאית מענה בבית הפתוח, גם בערבית וגם עם איש מקצוע.

חנין מעיכי: לאור התקופה הקשה בירושלים ובכל הארץ יש הרבה מג"בניקים, דבר שמונע מהרבה אנשים להגיע.

חנין מעיכי: ביום האיידס הבינלאומי אחד המרצים שהיה צריך להרצות בפני הקהל נעצר על-ידי מג"בניקים ולא נתנו לו ללכת עד שהוא איים שהוא נשא איידס.

חגי אלעד: מדובר ביושב-ראש הוועד הערבי למאבק באיידס, שהיה אחד המרצים.

חנין מעיכי: כמו כן היו עוד שני בחורים, מירושלים ומבאר-שבע, שניסו להגיע וגם הם נעצרו והודיעו לנו לאחר מכן בדואר אלקטרוני שהם לא הגיעו בגלל התנכלות של מג"ב.

יעל דיין: האם הגשתם תלונות?

חגי אלעד: לא הגשנו תלונה.

חגי אלעד: קשה מאוד להגיש תלונות במקרים האלה.

חגי אלעד: אנשים מפחדים.

חגי אלעד: זה דורש הרבה מאוד אומץ מלכתחילה, הנכונות להגיע למקום של הקהילה.

חגי אלעד: אחרי שעוברים את החוויה של עימות עם איש כוחות הבטחון אז גם להתחיל להיחשף ולהתלונן?

חגי אלעד: זה כמעט בלתי אפשרי.

יעל דיין: קודם כל, המרכז יכול להגיש תלונה, שאורח של המרכז בדרכו להרצות נעצר.

יעל דיין: אתם חייבים לדעת את הפרטים המזהים, אחרת אין דרך לטפל.

יעל דיין: אני מקווה שזה לא יקרה יותר אבל אם מישהו מוטרד על-ידי לובש מדים כזה או אחר אז הוא חייב לדרוש הזדהות.

יעל דיין: ברגע שיש לנו שם, זה סיפור אחר.

יעל דיין: האדם עצמו לא צריך להגיש את התלונה.

יעל דיין: אנחנו יכולים להגיש את התלונה והוא יתבקש לתת עדות, אבל לפחות שיהיה לנו את שם האדם שעליו מתלוננים.

יעל דיין: אז אפילו ברמה הפנימית אני אוכל לדרוש מהמפקד שלו או ממי שאחראי שם שיבהיר לו שהדברים האלה אינם חוקיים.

חגי אלעד: אנחנו בוודאי נבקש.

חגי אלעד: אני מרשה לעצמי להיות מאוד פסימי.

חגי אלעד: בסיטואציה שבה בחור הומו ערבי עומד במדרחוב מול שוטר מג"ב ומרגיש מאוים, לבקש משוטר המג"ב את הפרטים שלו?

חגי אלעד: אני חושב שאנשים מאוד יחששו, אבל בוודאי נבקש.

חגי אלעד: הבהרת בתחילת דבריך שדלתך פתוחה ואולי אנחנו באמת לא מנצלים את זה מספיק.

חגי אלעד: אני אשמח מאוד להיעזר בך.

יעל דיין: חדרה זה מקרה קלאסי של דבר שאסור לתת לו להתפתח ואסור שזה יקרה.

יעל דיין: זו עיר שצריכה לקיים חיים תקינים.

יעל דיין: זה עיר שיש בה אוכלוסיה והנהגה מעורבת.

יעל דיין: בכל אופן, לא נדחקים כאן לגרון של מישהו בבני-ברק או במאה שערים בצורה שמפרה את הסדר הציבורי.

יעל דיין: מה שקורה במדרחוב בירושלים נובע מהנסיבות, שכולנו מצטערים עליהן, ואני לא רואה איך אנחנו יכולים, כל עוד אין שינוי, להתגבר על זה.

יעל דיין: כמה שזה נשמע איום ונורא, ערבים שמזדהים עם הנושא או שרוצים להיות שותפים בקהילה באים למדרחוב היום ונתקלים בעצבים בלתי רגילים.

יעל דיין: לא על הומואים, זה דבר משני.

יעל דיין: הרי כל ערבי שיגיע למדרחוב ולא ייתן סיבה למה הוא שם יתבקש להזדהות.

יעל דיין: זה כבר מחודד וטעון.

יעל דיין: זה תגובה רגשית.

יעל דיין: אני לא אומרת שלא צריך להעניש על זה ושלא צריך לטפל בזה.

יעל דיין: בוודאי צריך להתלונן על זה.

יעל דיין: אבל אני אומרת, אני לא רואה איך אנחנו כאן, מלבד כאשר ישתנו הנסיבות, יכולים לעשות איזה שינוי ברמה סמכותית, שתועבר פקודת יום לכל המג"בניקים שמתחלפים כל כך וכך שעות במדרחוב.

יעל דיין: איזה פקודה?

יעל דיין: שאם מישהו נראה להם גם הומו וגם ערבי אז שלא יעצרו אותו?

יעל דיין: עוצרים אנשים, גם יהודים, בגלל שיש להם חזות מזרחית ולעתים מרביצים ופוגעים בהם.

יעל דיין: זה חלק איום ונורא מהמציאות שלנו.

יעל דיין: אנחנו צריכים להיות כאן על המשמר, בכל מקום שאפשר לפחות לרשום שם, או אם יש איזה פגיעה פיזית אז בוודאי יש מקום להגיש תלונה, אבל גם צריך הבנה למתיחות שקיימת, בלי שייכות להומואים.

יעל דיין: אין ספק שזה מוסיף עוד נדבך.

יעל דיין: זה נכון גם לגבי חזות כזאת או אחרת וגם לגבי ההסבר למה הם נמצאים שם.

יעל דיין: פשוט המקום הספציפי הזה, המדרחוב בירושלים מכל המקומות שאני יכולה להעלות על דעתי, יש בו רגישות, חרדה ואי-נוחות מוצדקים.

יעל דיין: אין עוד מקום כזה.

חגי אלעד: בתור מי ששומעים את הדי ההתפוצצויות והיריות, כשזה קורה בתדירות די אינטנסיבית בזמן האחרון, אנחנו בהחלט מאוד מודעים לזה.

חגי אלעד: כמו שאמרת, זה לא רק עניין של הומואים ולסביות אלא חלק מדרישה רחבה יותר.

חגי אלעד: כל אדם, בלי קשר לחזותו, גם אם רוצים לוודא שהכל בסדר, ראוי שיקבל יחס אנושי ומכובד.

יעל דיין: אין לי ספק.

יעל דיין: אני רק אומרת שהדרישה הזאת, שאנחנו כמובן מגבים ותומכים בה, בנסיבות של היום מאוד קשה.

יעל דיין: אם אתם לא מביאים דברים ספציפיים, שבשעה מסוימת וביום מסוים כך אירע, ועם שֵם, אז אני לא יכולה אפילו להציג את הדרישה הזאת.

יעל דיין: אותו דבר הייתי אומרת סתם לבן אדם שחטף בעיטה כי חשבו שהוא ערבי, עד שהוא הספיק להסביר, בלי שייכות להומואים.

יעל דיין: כמובן שבעניין ההומואים, בגלל שאתם ממוקמים שם, יכולה להיות שכיחות יותר גדולה.

יעל דיין: מאוד חשוב לקבל פרטים, לא כדי להתנקם באנשי מג"ב אלא כדי למנוע את זה לעתיד.

יעל דיין: כמה שותפים לפעילות שלכם?

ג'רי לוינסון: אני מעריך שבסביבות 2,000 איש עד היום.

ג'רי לוינסון: כל הזמן המספר עולה, כל הזמן נכנסים אנשים חדשים שלא הכרנו.

ג'רי לוינסון: רציתי להגיד משפט אחד לגבי העניין של משרד העבודה והרווחה.

ג'רי לוינסון: עם כל הסימפטיה כלפי הנציגה שהיתה כאן, שהיא בוודאי אמפתית כלפינו, זעזע אותי לשמוע, ואני חושב שזה לא יעלה על הדעת, שמשרד ממשלתי ממלכתי, שאמון על כל מערכת לשכות הרווחה במדינה והלשכות הטיפוליות, לא יטפל בגישה של יישוג (outreach) כלפי קהילה שכל-כך זקוקה לגישה כזאת.

ג'רי לוינסון: בפרט במצב שבו היום בני נוער מתאבדים בגלל ההתנכלות והדיכוי כלפיהם מצד משפחותיהם.

ג'רי לוינסון: זה קורה במדינת ישראל ומשרד העבודה והרווחה, ללא קשר להשתייכות המפלגתית של שר זה או אחר, חייב להתערב ולטפל.

יעל דיין: הוא מטפל כשפונים אליו.

יעל דיין: בואו לא ניגרר כאן.

יעל דיין: יש דברים שהם מחובת המשרד - הם חייבים להיענות לפניות.

יעל דיין: אם יש משפחה במצוקה - ולא משנה אם זה מצוקה כלכלית או מצוקה רגשית - אין זכות למשרד העבודה והרווחה או לעובד סוציאלי להיכנס על דעת עצמו, גם לא במקרה של אישה מוכה, לצערי הרב.

יעל דיין: יכולים לדעת שיש אלימות במקום כלשהו אך עד שהיא לא מגיעה ללשכה, הם לא יכולים להתערב.

יעל דיין: רק חדר מיון חייב לדווח.

יעל דיין: אם המשפחה, או נער, או נערה שנמצאים במצוקה פונים אל לשכת הרווחה, הם חייבים לטפל ואין לי ספק שהם יטפלו.

יעל דיין: כשם שאם הם יפנו במערכת החינוך לייעוץ בגלל מצוקה שיש להם בגין נטייתם או כל דבר אחר, הם יקבלו את הטיפול המלא.

יעל דיין: אי אפשר לכפות טיפול, לא רווחתי ולא ייעוצי על מישהו שלא פונה.

יעל דיין: אם תגיד לי שהיו הרבה מקרים שפנו ואמרו להם, בנוסח כזה או אחר: לא מעניין אותנו ואנחנו לא מטפלים - זה דבר אחר.

יעל דיין: אבל זה לא הניסיון שלנו.

יעל דיין: הניסיון שלנו הוא שלא פונים.

יעל דיין: אני לא מכירה אף מקרה שפנו ונענו שבגלל השקפת העולם של השר המשרד לא מטפל.

יעל דיין: אין דבר כזה outreach אבסטרקטי, זה לא קיים, לא לקורבנות אלימות ולא לזה.

יעל דיין: אם יש תלונה, אם יש פנייה או אם יש מצוקה שמגיעה ללשכה - מטפלים בזה, אבל אין מגמה של החברה לייעד עובד סוציאלי בכל עיר שתפקידו להושיט יד ולעשות בדיקה במשפחות של הומואים ולסביות.

יעל דיין: אני חושבת שגם לא היינו רוצים שיהיה מצב כזה.

איתי פנקס: חשוב שיעברו השתלמויות ויכירו את הסוג הזה של אוכלוסיה ואת הבעיות שלה.

יעל דיין: ראשית, אני חושבת שעובדים סוציאליים במסגרת ההכשרה שלהם כן מקבלים השתלמות בנושא.

יעל דיין: את זה אפשר לבדוק.

נורית ברקאי: ממש לא.

יעל דיין: הרי אי אפשר שהכל יהיה במקריות.

יעל דיין: אם אתם אומרים שזה לא קיים בכלל, תעלו את הנושא הזה ותבדקו בצורה מסודרת את תוכניות הלימודים בבתי-הספר לעבודה סוציאלית, או בבתי-ספר אחרים שאתם מציעים לבדוק.

יעל דיין: תגידו: אנחנו רוצים לראות תכנית לימודים, אנחנו רוצים לראות מדוע סטודנט בוגר עבודה סוציאלית לא עבר הכשרה כזאת או אחרת.

יעל דיין: הוא לא חייב לעבור התמחות.

יעל דיין: הוא חייב לדעת שזה קטע מתופעה חברתית, להכיר את הבעיות שמשפחות של הומואים נתקלים בהן, הוא צריך לדעת במה מדובר.

יעל דיין: זה עדיין לא מכשיר אותו להיות פסיכולוג אבל מטפל במסגרת עבודה סוציאלית צריך לקבל את ההכשרה הזאת.

גל פטישי: זה לא מדויק.

גל פטישי: בכל האוניברסיטאות היום בלימודי עבודה סוציאלית יש קורסים ספציפיים.

גל פטישי: אני באוניברסיטת חיפה עברתי קורס בנשא של העדפה חד-מינית, על כל ההיבטים: חברתיים ואישיים.

גל פטישי: זה קיים גם באוניברסיטאות אחרות.

גל פטישי: זה לא קורס חובה, זאת הבעיה.

גל פטישי: זה קורס בחירה שיכולים לקחת ויכולים גם שלא לקחת באותה מידה.

יעל דיין: אני רוצה להעיר - פשוט כי זה עלה ואנחנו לא נעסוק בזה בהמשך - שההכתבה או ההצעה להשכלה גבוהה, מה לקבוע כשיעור חובה ומה כבחירה, היא כמעט בלתי אפשרית.

יעל דיין: הם צודקים מבחינתם, יש חופש אקדמאי מבחינת קביעת מערכת הלימודים.

יעל דיין: אם אני יכולה להצביע על משהו שבכלל לא קיים, אז דנים איתי ומקבלים את דעתי.

יעל דיין: היה לנו בדיוק אותו סיפור עם סטודנטים לרפואה, שלא חייבים - זה רשות, מלבד בחיפה - ללמוד על איפיונים של אלימות כלפי נשים, אפילו במובן הפשוט של לאבחן את זה, לדעת מתי זה תוצאה מבקבוק ששברו לה על הראש, על אף שברוב המקרים היא תגיד שהיא התנגשה בטעות בדלת או בחלון שקוף או שהיא נפלה מסולם.

יעל דיין: בדקנו את זה וישבנו עם כולם.

יעל דיין: ברוב המקומות זה לא היה חובה אלא זה היה רשות לרופאים.

יעל דיין: בהכשרה של חדרי מיון, ישבנו עם כל מנהלי חדרי המיון.

יעל דיין: כאשר הוחל החוק של חובת דיווח וחובה לקרוא לעובד סוציאלי, עובדי חדר מיון, גם אחיות וגם רופאים, קיבלו הכשרה.

יעל דיין: אז הכניסו גם קורס, שהוא קורס בחירה: רוצים - לוקחים, לא רוצים - לא לוקחים.

יעל דיין: ראינו דוגמאות ממנו.

יעל דיין: היה כאן פרופ' היס שהראה לנו את השקופיות שהוא משתמש בהן בהוראה, שמצביעות על המצבים השונים והפתולוגיה שלהם.

יעל דיין: זה היה התהליך, שהיום עוד לא נמצא בסופו.

יעל דיין: גם היום זה עדיין עניין של בחירה.

יעל דיין: אותו דבר בקטע הזה.

יעל דיין: אם מסתבר שזה בחירה, אני יכולה לפנות.

יעל דיין: כדאי לשבת עם מנהלי בתי-הספר ולהצביע בפניהם על התוצאות של היעדר הכשרה מתאימה.

יעל דיין: צריך לעשות גם עידוד בקרב העובדים הסוציאליים.

יעל דיין: לא מספיק שהם יקבלו את זה כחובה.

יעל דיין: גם כשזה בחירה, אני רוצה שהקהילה תפעל כדי שעובדים סוציאליים, או תלמידים בבתי-ספר לעבודה סוציאלית, יהיו מעוניינים ללמוד על כך.

יעל דיין: בבקשה, תיתנו להם הרצאות, תשלחו את ההסברה שלכם.

יעל דיין: תגידו להם: זה אמנם בחירה, אבל יש לנו בעיות ואנחנו מבקשים סעד מכם.

יעל דיין: תדאגו לכך שגם אם זה בחירה, ייקחו את זה יותר.

יעל דיין: אי אפשר להאכיל הכל בכפית.

יעל דיין: צריך כאן לעשות עבודה בכל המערכות.

יעל דיין: אני חושבת שבית-ספר לעבודה סוציאלית יקבל אתכם ברצון רב, בעיקר אם יש ביניכם בוגרים של עבודה סוציאלית, כדי להרצות על ההיבט הזה ולעודד אותם לבחור, כאשר זה בחירה.

יעל דיין: עליכם לוודא שבכל בתי-הספר תהיה בחירה כזאת.

שרון הורנשטיין: במקביל למודל שלנו בפורום החיפאי, יש עוד ארגון סטודנטים (TQ), שאנחנו עובדים איתו בשיתוף פעולה.

גל פטישי: ארגון הפורום החיפאי הוא ארגון יוצא דופן בנוף הארגונים הישראלי, ולדעתי גם העולמי.

גל פטישי: אני מניח שזה מעיד על משהו חיובי גם מבחינה חברתית.

גל פטישי: את הפורום החיפאי הקים מרכז חינוך ליאו-בק, שזה ממסד שכולל בתי-ספר וגנים, מרכז קהילתי ומתנ"ס.

גל פטישי: כחלק מסל השירותים שנותן המרכז הוא גם עובד עם הקהילה ההומו-לסבית.

גל פטישי: אני שכיר של המקום, שעובד למען הקהילה הצפונית.

גל פטישי: מהבחינה הזאת - אם אני מחבר את זה למה שנאמר קודם - אנחנו ביום יום פחות זקוקים לעירייה, מבחינה תקציבית, מבחינת המקום.

גל פטישי: כל הדברים האלה מסופקים לנו על-ידי מתנ"ס ליאו-בק.

גל פטישי: אנחנו מרגישים שיש לנו מַעָנִים לכל הצרכים ולכל הדרישות על-ידי הגוף שאיתו אנחנו עובדים.

יעל דיין: באיזה סדר גודל?

גל פטישי: בערך 1,000 איש מחיפה, הקריות וקיבוצים בסביבה.

גל פטישי: טווח הגילאים מאוד רחב, החל מגילאי 15 ועד מבוגרים בני 40-50.

יעל דיין: האם יש קבוצת תמיכה להורים?

גל פטישי: יש את ארגון "תהילה" שנותן תמיכה להורים שיש להם ילדים הומואים ולסביות.

גל פטישי: אנחנו עובדים איתם בשיתוף פעולה בחיפה.

גל פטישי: אנחנו משתדלים לעבוד עם חתך מאוד רחב של קבוצות בתוך הקהילה: אמהות לסביות (בשיתוף עם קל"ף), בני נוער, גברים, נשים וסטודנטים.

ליאור מנצ'ר: יש שני ארגונים חשובים מאוד שלא בנויים ברמה מוניציפלית: קל"ף (קהילה לסבית פמיניסטית) ו"תהילה" (ארגון ארצי של הורים).

ליאת גלר: קל"ף דווקא כן עובדים ברמה המוניציפלית.

ליאת גלר: כשיגיעו אלינו, נספר.

אייל נעמן: תזכיר את "הקו הלבן" בהקשר הזה.

גל פטישי: תנו לי לסיים את הדברים.

גל פטישי: יש דברים שמאוד חשוב להזכיר בהקשר של חיפה כדי ללמוד מהם לרמה הארצית.

שרון הורנשטיין: אני חושב שהמסר הציבורי שיוצא ממתנ"ס ליאו-בק, שיש תמיכה ממסדית.

שרון הורנשטיין: מתנ"ס ליאו-בק באירוע שארגנו בשבוע הגאווה הקודם הצהיר מעל הבמה - וקרא לכל המתנ"סים בארץ ללכת בעקבותיו - לתת תמיכה ממסדית לאוכלוסיה ההומו-לסבית במסגרת פעילות המתנ"ס.

שרון הורנשטיין: התמיכה המוסדית משקפת את כל המוסדות בחיפה.

שרון הורנשטיין: מר ערן בר-אבן יכול לפרט על הטכניון ועל האוניברסיטה.

שרון הורנשטיין: כסטודנט לשעבר באוניברסיטה אני אומר שיש באוניברסיטה תמיכה מלאה.

שרון הורנשטיין: נשיא האוניברסיטה גינה כל התבטאות הומופובית.

שרון הורנשטיין: יש אפילו מתרגל שהסב את מינו למתרגלת ונשאר כמתרגלת בפקולטה למשפטים וזוכה לתמיכה מלאה מדיקן הפקולטה.

שרון הורנשטיין: כך שמהבחינה הזאת אנחנו די מסודרים.

שרון הורנשטיין: אני חושב שזה חלק אינטגרלי מהמרקם החברתי של חיפה, שבה חיים בכפיפה אחת יהודים וערבים, חילונים ודתיים, סטרייטים הומואים ולסביות.

שרון הורנשטיין: ברחוב שבו ייפתח המרכז הקהילתי שלנו בעוד כחודשיים גרים זה ליד זה כל האוכלוסיות שציינתי.

שרון הורנשטיין: חיים במידה רבה על פי העקרון של "חייה ותן לחיות".

שרון הורנשטיין: יתכן מאוד שככל שהפעילות שלנו תהיה יותר מוחצנת נגלה פה ושם ביטויי הומופוביה.

שרון הורנשטיין: בדרך כלל ביטויי הומופוביה צצים בדיוק באירועי שבוע הגאווה, שאז חבר כנסת או חבר מועצה מש"ס זוכה לכותרת בעיתון.

שרון הורנשטיין: בדרך כלל אנחנו מתעלמים ממנו, מכיוון שאפילו האוכלוסיה הדתית, שגם היא מאוד מתונה בחיפה, מתעלמת ומתייחסת אליו בביטול.

שרון הורנשטיין: כך שאנחנו חושבים שבסך הכל המצב שלנו מבחינה זאת הוא די שפיר.

שרון הורנשטיין: גם היחסים שלנו עם המשטרה תקינים מאוד.

שרון הורנשטיין: בכל אירוע הם עושים למעננו, אפילו כשאנחנו פונים לפעמים בתנאים בלתי אפשריים.

שרון הורנשטיין: בקטע הזה אנחנו לא נתקלים בשום בעיה.

שרון הורנשטיין: עם העירייה - אנחנו מגייסים את התרומות דרך מרכז ליאו-בק.

שרון הורנשטיין: בזמנו כשפעלה האגודה בחיפה אז זכינו לתרומה של 5,000 שקל, שהיא צנועה מאוד ביחס למה שמקבלות עמותות אחרות, כמו עמותת החתולים שמקבלת למעלה מ-100,000 שקל.

שרון הורנשטיין: מר עמרם מצנע בכותרות בעיתונים בדרך כלל מפרגן לנו, אם כי לכל האירועים שאנחנו מזמינים אותו בדרך כלל הוא שולח את סגניתו, מן הסתם בשל השיקולים הקואליציוניים שלו.

שרון הורנשטיין: אנחנו מתמקדים יותר במצב פנימי של האוכלוסיה, בעיקר בפעילויות חברתיות.

שרון הורנשטיין: כשנגיע לשלב מתקדם יותר, אולי נתחיל גם ביותר פעילויות חיצוניות.

שרון הורנשטיין: אנחנו בסך הכל ארגון מקומי והמטרה שלנו ללכת לקהל יעד של ההומואים והלסביות במרקם החברתי של חיפה שהוא, כפי שציינתי, יוצא דופן.

שרון הורנשטיין: בכל המאבק ההומו-לסבי ובכלל בכל המאבק על צביונה של החברה, גם בעידן של האינתיפדה הזאת, חיפה לא הוקצנה ועדיין אנחנו חיים יחד ערבים ויהודים ויושבים באותם בתי קפה.

שרון הורנשטיין: זאת אולי גם הסיבה שגילויי ההומופוביה בחיפה הם פחות קשים.

ערן בר-אבן: אני סגן יושב-ראש ארגון TQ, שהוא ארגון הסטודנטים ההומו-לסבי בטכניון.

ערן בר-אבן: מכיוון שאין פה אף נציג אחר ממוסד לימוד גבוה אחר אני רואה מקום לדבר גם על האחרים שלא נמצאים פה, רק באופן כללי, בכמה מלים, אבל יותר להתמקד על עצמנו.

ערן בר-אבן: אנחנו קמנו לפני מספר חודשים כדי לתת מענה לצרכים של קהילה שהיתה מאוד מאוד שמרנית, הקהילה הטכניונית.

ערן בר-אבן: המגמה היתה פחות או יותר כמו בצבא האמריקאי: We don’t ask, you don’t tell.

ערן בר-אבן: זה התבטא בתחושה שכאשר אתה נכנס בשערי הטכניון אתה משאיר את המיניות שלך בחוץ והתבטא בכל הווי החיים בקמפוס.

ערן בר-אבן: כשהקמנו את הארגון נתקלנו בתגובות מאוד מעורבות.

ערן בר-אבן: דובר על חיפה בתור מיקרוקוסמוס אידיאלי.

ערן בר-אבן: אנחנו נתקלנו בגילויים של זה, לעומת גילויים מאוד מחשידים לכיוון הפוך.

ערן בר-אבן: מבחינת הסטודנט הממוצע, כשהלכנו לאסוף חתימות כדי להתחיל פעילויות נתקלנו במגמה מאוד חיובית, כולל מחובשי כיפה, וגם מכמה חובשי כיפה שחורה.

ערן בר-אבן: זכור לי שאחד מהם אמר: "שלא תגידו אחר-כך שאנחנו לא פלורליסטים.

ערן בר-אבן: אני חי איפה שאני רוצה לחיות ואתם תחיו איפה שאתם רוצים לחיות, כל עוד אנחנו חיים בשלום".

ערן בר-אבן: המשפט הזה באופן אישי מאוד ריגש אותי.

ערן בר-אבן: אבל כשהתחלנו את הפעילויות שלנו, שהמרכזית שבהן, לפחות בהתחלה, היתה מדור גאווה בעיתון של הטכניון, שנותן ניראוּת בסדר גודל מאוד גבוה, הגיע יושב-ראש אגודת הסטודנטים לעורך של העיתון ואמר לו חד-משמעית שלדעתו זה תועבה - הוא היה חובש כיפה גם כן - ושהוא מפציר בעורך לבטל את המדור.

ערן בר-אבן: למזלנו מכיוון שלעיתון הסטודנטים יש אוטונומיה במסגרת אגודת הסטודנטים אז הוא לא יכול היה לעשות שום דבר בעניין, אבל זה לא שלא ניסו לפגוע בנו.

ערן בר-אבן: כיום אנחנו פועלים בכמה מישורים.

ערן בר-אבן: אחד זה המדור בעיתון הטכניון, שעליו דיברתי.

ערן בר-אבן: יש לנו קבוצת סטודנטים, בשיתוף עם הפורום החיפאי.

ערן בר-אבן: TQ באופן כללי עובדת בשיתוף פעולה עם הפורום החיפאי וקבוצת הסטודנטים היא קבוצה משותפת, שפעולותיה מתקיימות בבית הפורום ואנחנו מארגנים אותן.

ערן בר-אבן: היא נותנת מענה הן לאוכלוסיית הסטודנטים בטכניון והן לאוכלוסיית הסטודנטים באוניברסיטה.

ערן בר-אבן: מטעמים מובנים לא מצאנו לנכון, בעיר שיש בה שתי אוניברסיטאות, לפתוח שתי קבוצות פעילות שונות.

ערן בר-אבן: מעבר לכך, אנחנו מנסים לפעול בתחומים שאינם סטודנטיאליים גרידא, לנסות להשפיע עד כמה שאנחנו יכולים על חיי התרבות, הפנאי והחברה ועל הקבלה של הציבור ההומו-לסבי בארץ.

ערן בר-אבן: אני רוצה לדבר בקצרה על שאר הארגונים, כי זה אולי הדבר הכי חשוב.

ערן בר-אבן: אנחנו לא פועלים לבד.

ערן בר-אבן: יש פה נציג שידבר מן הסתם על מה שקורה בבאר-שבע.

ערן בר-אבן: יש גם את "העשירון האחר", שהוא הארגון הוותיק ביותר שפועל בקרב הסטודנטים, שפעיל כבר כ-10 שנים ועורך פעילות עניפה ביותר ורחבה.

יעל דיין: אנחנו בקיאים ומכירים היטב, לאחר ישיבות רבות.

ערן בר-אבן: באוניברסיטת חיפה עכשיו קם גוף חדש, שנמצא בחיתוליו, שנקרא "unique", שגם אמור לטפל בענייני הסטודנטים ההומו-לסבים.

ערן בר-אבן: באוניברסיטת תל-אביב יש את קבוצת "B גיי", בשיתוף עם אגודת הסטודנטים.

ערן בר-אבן: אני מזכיר את כל אלה כדי להדגיש שהנוכחות שלנו קיימת כרגע בכל מוסדות ההשכלה הגבוהה.

ערן בר-אבן: הרעיון שעומד מאחורי זה הוא להקים התאחדות סטודנטים הומו-לסבית ארצית, שתעמוד במגעים עם התאחדות הסטודנטים הארצית כדי שייתנו לנו את התמיכה.

ערן בר-אבן: אנחנו בינתיים לא מקבלים בטכניון שום תמיכה מהממסד הטכניוני.

ערן בר-אבן: אנחנו מקבלים המון תמיכה מממסדים אחרים אך לא מהטכניון עצמו.

יעל דיין: מי כן מקבל שם תמיכה?

יעל דיין: איזה סוג של קבוצות מקבלות סיוע בטכניון?

ערן בר-אבן: לכאורה אף אחת לא מקבלת תמיכה בטכניון אבל במציאות, המצב שונה.

ערן בר-אבן: יש ארגוני דתיים שרוצים להתכנס שם להרצאות בנושא קבלה והם תמיד מקבלים מקום ותמיד מקבלים מימון; ארגוני עולים חדשים תמיד מקבלים ארגון, עזרה ותמיכה; ארגוני ערבים מקבלים תמיכה.

ליאור מנצ'ר: רוב האוניברסיטאות עובדות מול תאים.

ליאור מנצ'ר: חלק מן האוניברסיטאות עובדות מול פעילות.

ליאור מנצ'ר: אלה שני סוגים שונים.

ליאור מנצ'ר: בטכניון הם לא מקבלים, לא את זה ולא את זה.

ערן בר-אבן: בטכניון בכלל אסור להקים תאים, ואילו פעילות מאושרת רק אם יש לך קשרים.

יעל דיין: לגבי פעילות נקודתית, אני מבינה שאתה פנית ואמרו לך: מצטערים מאוד, לא.

יעל דיין: פנית עוד פעם ואמרת שאתה רוצה לכנס קבוצה להרצאה או לפעילות מהסוג הזה ושוב אמרו לך: לא.

ערן בר-אבן: מעבר לזה, גם השם שלנו היה בעייתי מבחינתם: "גוף הסטודנטים ההומו-לסבי בטכניון".

ערן בר-אבן: אמרו: איך אתם מעזים להשתמש בשם של הטכניון?

ערן בר-אבן: בטכניון אין דבר כזה, אנחנו לא מאשרים לכם.

ערן בר-אבן: הדברים היו ברמה הרבה יותר בסיסית, ברמה הקבלתית.

ערן בר-אבן: לכן המחשבה שלנו, שבמידה ותהיה התאחדות ארצית כזאת של סטודנטים הומו-לסבים, שתוכל לעמוד מול ההתאחדות הסטודנטים הארצית הכללית, אז זה יגיע מלמעלה ואז באמת תתרחש קבלה שלנו.

ערן בר-אבן: אנשים בשטח הם כן מאוד פתוחים.

ערן בר-אבן: אצלנו הבעיה היא עם הממסד, שהוא מאוד אטום לנושא וברמה הכי בסיסית הוא לא מוכן לקבל את עצם קיומנו.

ערן בר-אבן: היו לנו ויכוחים ממש עלובים, האם ניקרא "גוף" או "ארגון" או "קבוצה", דברים שהם ממש ברמה נמוכה.

נורית ברקאי: אני רוצה לדבר על קל"ף בתחום של הפריפריה.

נורית ברקאי: אני רכזת החינוך וההסברה של קל"ף.

יעל דיין: אם לא איכפת לך, אנחנו נגמור להציג את מה שנעשה בערים השונות, מאחר ואתם מדברים בהיבט הארצי.

נורית ברקאי: אבל אני מדברת בנוגע לפריפריה.

נורית ברקאי: אני לא מדברת על הרמה הארצית.

נורית ברקאי: אני רוצה לדווח איפה קל"ף פוגשת את נציגיה בפריפריה.

יעל דיין: נגמור את הסבב.

יעל דיין: אם אתם רוצים להתייחס באופן כללי או לאחד מהמקומות, תוכלו להתבטא.

יעל דיין: נשאר לנו לשמוע רק את נציגי באר-שבע ותל-אביב.

נורית ברקאי: תל-אביב זה גם לא פריפריה.

נורית ברקאי: למה קל"ף לא יכולה לדבר עכשיו?

יעל דיין: חבל על הזמן.

יעל דיין: אם לא איכפת לך, הלכתי בסבב.

יעל דיין: אתן לך רשות דיבור מייד אחריו.

יעל דיין: בוודאי שלא נדלג עליך.

אבי שמעון: אני הגזבר של סניף באר-שבע ולידי יושב מר נדב רון, חבר הסניף.

אבי שמעון: אני חדש בסניף, בסך הכל 3 חודשים.

אבי שמעון: אני חבר ועד כחודשיים וגזבר 3 שבועות.

אבי שמעון: יצאתי אל העולם הזה לפני 4 חודשים.

אבי שמעון: הסניף קיים כשנה.

אבי שמעון: חגגנו לו שנה בתחילת חודש אוקטובר.

אבי שמעון: הפעילות ההומו-לסבית בבאר-שבע החלה באוניברסיטה לפני כ-10 שנים בחוג סגו"ל (סטודנטים גייז ולסביות).

אבי שמעון: הסניף מאוד פעיל, הוא עובד כמעט כל יום ויש בו כמה מאות אנשים.

אבי שמעון: יש לנו קבוצת נוער מאוד גדולה, של למעלה מ-150 בני נוער רשומים, כאשר לכל פעילות מגיעים 20-50 בני נוער.

אבי שמעון: יש לנו קבוצת סטודנטים, מהם מגיעים כמה עשרות אנשים.

אבי שמעון: בתחילה הקבוצה פעלה באוניברסיטה אך מאז פתיחת הסניף הם העבירו את הפעילות אל סניף האגודה כדי שיוכלו להגיע גם סטודנטים ותלמידים שלא לומדים דווקא באוניברסיטת בן-גוריון.

אבי שמעון: יש קבוצת נשים שמונה מספר נשים.

אבי שמעון: יש פעילות של בדואים תושבי הסביבה, שגם הם מרגישים איזשהו בית בסניף האגודה מאז שהוא נפתח, מרגישים צורך ויכולת להגיע, להיפתח ולדבר קצת.

אבי שמעון: יש קבוצת הורים, בהנחיית גברת בתיה וייגל, שאחראית על אזור הדרום.

אבי שמעון: היא מוזמנת להרצות בפני בני הנוער ובפני הסטודנטים ועובדת בשיתוף פעולה עם גופים אחרים בבאר-שבע, כמו ארגון "נוער לנוער" וגופים אחרים, ביוזמה שלנו.

אבי שמעון: אנחנו הולכים הפוך על הפוך.

אבי שמעון: היא מגיעה להרצות בפניהם ולספר להם קצת, לחשוף אותם למה שעובר על הורים ועל בני נוער.

אבי שמעון: בבאר-שבע, בלי עין הרע, אין התנכלויות עד עתה.

אבי שמעון: אנחנו באמת זוכים לשיתוף פעולה מטעם העירייה.

אבי שמעון: להפתעתנו הגיע גם תקציב מסוים מהעירייה.

אבי שמעון: אנחנו ממוקמים באזור העיר העתיקה והדגל שלנו מתנוסס.

אבי שמעון: המקום מצוין.

אבי שמעון: הוא מאוד נגיש ומאוד נוח להגיע אליו, הן ברגל והן בקווי אוטובוס.

אבי שמעון: אני חושב שכמות בני הנוער שמגיעה היא קנה המידה.

אבי שמעון: בשבילי לפחות הם האינדיקציה.

אבי שמעון: אני יודע שכאשר אני גרתי בחולון היה לי קשה להגיע לסניף בתל-אביב במיקומו הקודם.

אבי שמעון: אני רוצה לציין כמה פעילויות ספציפיות בבאר-שבע.

אבי שמעון: היועצת הראשית של בית-הספר התיכון רגר הזמינה את שירות ההרצאות של האגודה והגיעו מרצים, הן מתל-אביב והן מבאר-שבע.

אבי שמעון: ההרצאה זכתה להצלחה מדהימה ובעקבותיה נעשה כנס בעירייה, ביוזמה של ראשי מינהל החינוך בעירייה, בנושא הזה.

אבי שמעון: ראש מינהל החינוך ציינה בפירוש שאין לה שום ידע בנושא ושהיא מאוד תשמח לקבל יותר מידע.

אבי שמעון: אנחנו מנסים כעת ליזום יותר הרצאות בכל בתי-הספר התיכון בבאר-שבע.

אבי שמעון: נעשה כינוס, על-פי בקשה של משרד העבודה והרווחה, של כל היועצות החינוכיות והעובדים הסוציאליים באזור הדרום בנושא של זהות מינית ומגדר, אליו הוזמן שירות ההרצאות של האגודה ומרצים מבאר-שבע.

אבי שמעון: באוניברסיטה הוזמנו נציגים שלנו, ד"ר ברק הקר וגברת מיכל זוילי, שהיא עובדת סוציאלית בוגרת החוג, להרצות בפני קורס עובדים סוציאליים ולדבר איתם על הנושא הזה כדי לחשוף אותם לבעייתיות.

אבי שמעון: בסך הכל, אני חושב שסניף באר-שבע הוא מעין ספינת דגל.

אבי שמעון: באוניברסיטה אנחנו זוכים לגיבוי.

אבי שמעון: אתמול היתה לי פגישה עם ראש מדור כספים של האוניברסיטה והוא הבטיח גיבוי ותמיכה.

אבי שמעון: יושב-ראש אגודת הסטודנטים בבאר-שבע הגיע לפתיחה של הסניף, הבטיח תמיכה של אגודת הסטודנטים וביקש לשים את הבקשות שלנו בראש סדר העדיפויות ולאשר מה שאפשר.

אבי שמעון: גם מבחינת פרסום - הקורס נכלל ומפורסם ברשימת החוגים של האוניברסיטה.

אבי שמעון: אנחנו לא נתקלים בשום הסתייגויות, בלי עין הרע.

יעל דיין: מאחר ואנחנו מדלגים על תל-אביב, אני מבקשת, לא כרגע אלא בתום הישיבה, מר איתי פנקס, אולי תוכל להכין עם גברת דנה גורדון רשימה: מקום, מספר פעילים, סוגי פעילות: נוער, הורים, קל"ף וכן הלאה.

יעל דיין: כלומר, לתת מעין תעודת שליש.

יעל דיין: אני חושבת שהישיבה הזאת היא הזדמנות להוציא לתקשורת מידע כזה.

יעל דיין: בתום הישיבה אנחנו מוציאים הודעה לעיתונות על דף אחד, בלי השתפכויות אלא פשוט אינפורמציה.

נורית ברקאי: אני רכזת חינוך והסברה של קל"ף.

נורית ברקאי: אני רוצה לציין את הערוצים שבהם קל"ף פועלת בפריפריה.

נורית ברקאי: אנחנו אכן ארגון ארצי.

נורית ברקאי: בירושלים ובחיפה אנחנו פועלים במשותף עם הבית הפתוח ועם הפורום החיפאי.

נורית ברקאי: הערוץ דרכו בעיקר אנחנו מגיעים לפריפריה, ופוגשים הרבה את הפריפריה, הוא ערוץ החינוך, או מה שנקרא בארגונים אחרים "שירות ההרצאות".

נורית ברקאי: אני עוסק בזה כבר הרבה מאוד שנים.

נורית ברקאי: אנחנו נכנסים לבתי-ספר, פוגשים הורים, תלמידים, עובדים סוציאליים ויועצים חינוכיים.

נורית ברקאי: אולי אני אפריך פה איזה מיתוס אבל התחושה שלי היא שבפריפריה הרבה יותר קל מאשר בתל-אביב.

נורית ברקאי: בתל-אביב בתי-הספר נעולים בפנינו על בריח.

נורית ברקאי: הצלחנו להיכנס בקושי לגימנסיה הרצליה, אחרי לחץ מאוד רציני של גברת מיכל עדן, בגלל הקשרים האישיים שיש כנראה בין ראש העירייה לבית-הספר הזה.

נורית ברקאי: לא הצלחנו להיכנס לשום בית-ספר אחר בעיר תל-אביב, למרות מאמצי שיווק מאוד רציניים, גם של האגודה, גם של קל"ף וגם של "תהילה", כפורום שאיגד בתוכו את כל הארגונים לכניסה לפעילות חינוכית לנוער ולאנשי חינוך.

נורית ברקאי: לעומת זה, הפריפריה מגיבה הרבה יותר בחיוב, מחולון, בת-ים, קריית-אונו ועד מושב בצת, קיבוץ חניתה, באר-טוביה, תנועת המושבים בגליל וכן הלאה.

נורית ברקאי: מצד אחד עלה פה מאוד חזק שיש איזה חשש לאור ההתרחבויות לפריפריה שזה ייצור המון אנטי.

נורית ברקאי: יכול להיות שברשויות המקומיות, בגלל המבנה הפוליטי, הם מחויבים להביע איזשהו אנטי ולהוציא את אנשיהם לרחובות.

יעל דיין: האם זה לא תלוי בבית-הספר האינדיבידואלי?

נורית ברקאי: כן.

נורית ברקאי: אני אומרת שכאשר עובדים מול בתי-ספר ומוסדות חינוך אני מרגישה שהרבה יותר קל, יש הרבה יותר אוזן קשבת והבנה לנושאים שלנו וכן נכונות ללמוד אותם ולשמוע עליהם מאשר בעיר הגדולה תל-אביב, הליברלית והנאורה.

נורית ברקאי: אני לא כל-כך יודעת איך להסביר את זה.

נורית ברקאי: אני רק מציגה את זה כתופעה, לאור המקומות שאליהם אנחנו מגיעים עם הרצאות וסדנאות.

נורית ברקאי: היה חשוב לי להגיד את זה כדי קצת לאזן, שהפריפריה היא לא איזה עולם שלישי.

יעל דיין: אני לא יודעת מה זה פריפריה בהקשר הזה.

יעל דיין: האם פריפריה היא כל מה שהוא לא תל-אביב?

יעל דיין: שמענו פה דיווח אדיר מבאר-שבע למשל.

יעל דיין: אני לא מסתכלת על באר-שבע כעל פריפריה.

נורית ברקאי: הכותרת של היום הזה היתה "פריפריה ומרכז".

נורית ברקאי: זאת אומרת, איך יוצאים מהמרכז קצת החוצה, לבאר-שבע ולקריית שמונה.

יעל דיין: אני רוצה להבהיר שזה הוצע לי ככותרת ואמרתי שזה לא מקובל עלי.

יעל דיין: על-פי התפיסה שלי ההבדל בין מרכז לפריפריה הוא לא גיאוגרפי, שתל-אביב נמצאת באמצע המפה, אלא ההבחנה היא בין ערים גדולות, שהן פלורליסטיות ומרובות גוונים מכל היבט שהוא, בגלל הגודל שלהן בדרך כלל, לבין מקומות שהם יותר מרוחקים ממרכז כלשהו.

יעל דיין: לחיפה יש פריפריה.

יעל דיין: כשאנחנו מדברים על חיפה כמרכז ומדברים על פריפריה אז אנחנו שואלים מה קורה בעכו, מה קורה במעלות, מה קורה בקריות.

יעל דיין: כשאנחנו מדברים על באר-שבע כמרכז אנחנו שואלים מה קורה בעיירות מסביב, מה קורה בעומר, מה קורה בשער הנגב ומה קורה ברהט.

יעל דיין: תל-אביב היא אכן מרכז ומאוד חשוב לנו מה קורה בפריפריה של תל-אביב, שזה ערים גדולות כמו חולון, בת-ים, רמת-גן.

יעל דיין: אי אפשר לקרוא לזה פריפריה אבל אפשר להגיד שאם תל-אביב היא מרכז אז המקומות האלה הם סביב המרכז.

איתי פנקס: יש גם פריפריה של הקהילה.

נורית ברקאי: תל-אביב מהווה את המרכז מבחינת הקהילה.

נורית ברקאי: מבחינה זאת גם יש ריקון של הפריפריה לתוך המרכז, שזה תל-אביב בעיקר, ולפעמים גם חיפה וירושלים.

יעל דיין: אנחנו לא קובעים שאוניברסיטת תל-אביב היא המרכז ואילו האוניברסיטאות האחרות הן פריפריה.

יעל דיין: אם המרכז הוא האוניברסיטאות הממוסדות, מעניינת אותנו הפריפריה שלהן, שזה המכללות, אליהן מגיעה אוכלוסיה הולכת וגדלה.

יעל דיין: בלי שייכות למרכז ולפריפריה, אנא ציינו מה היא הפעילות של קל"ף במישור הארצי.

נורית ברקאי: לקל"ף יש את כל סוגי הפעילויות שהוזכרו פה.

נורית ברקאי: רוב הפעילות שלנו היא בתל-אביב, להוציא את שירות ההרצאות, שפועל בכל הארץ: קבוצת נערות, קבוצת אמהות, פעילות משותפת עם "תהילה" בנושא של קבוצת הורים, פעילויות לקהילת הנשים הלסבית הפמיניסטית.

נורית ברקאי: יש לנו בית, שלשמחתנו הרבה יותר ויותר נתמך על-ידי עיריית תל-אביב.

נורית ברקאי: יש לנו עבודה מאוד טובה עם הרשות המקומית.

נורית ברקאי: טובה מבחינה זאת שהיא משתפרת.

נורית ברקאי: כשמתחילים מאפס אז עוד קצת נראה יותר טוב מכלום.

נורית ברקאי: בקל"ף יש 800 חברות המשלמות דמי חברה.

נורית ברקאי: יש כ-1,500 נשים שמשתתפות במגוון הפעילויות, מפעילויות תרבות ועד פעילויות של סדנאות, הרצאות וחינוך.

יעל דיין: אני מקבלת את ההזמנות של קל"ף והאירועים בהחלט מפתים.

יעל דיין: חבל שאני סטרייטית.

ליאת גלר: אנחנו מקבלות גם סטרייטיות.

יעל דיין: אני לא מקבלת מארגון כלשהו אחר שאיננו קל"ף פניות כאלה מפתות, לא במובן הסקסואלי אלא במובן התרבותי.

יעל דיין: יש להם אירועים מרהיבים.

יעל דיין: גם ההזמנות הצבעוניות שלהם והניסוח שלהן מרשימים.

מיקי כספי: עשינו מסיבת נשים ביום שישי בראש פינה והגיעו מכל הארץ.

נורית ברקאי: אנחנו לא מתהדרות דווקא במסיבות הנשים.

נורית ברקאי: אני חושבת שיש לנו מגוון מאוד גדול של פעילויות כי אוכלוסיית הנשים היא מאוד מגוונת, גם גילאית וגם במצבן המשפחתי, מצעירות רווקות עד אמהות עם ילדים.

נורית ברקאי: אלה צרכים שמכתיבים לנו איזה פעילויות אנחנו יוצרים.

נורית ברקאי: רק עכשיו ראיתם תמונה מאוד יפה ב"זמן הורוד" של פעילות שערכנו של אמהות וילדים הנוטעים שתיל בט"ו בשבט.

יעל דיין: האם יש לכם הרגשה שיש השתנות כל הזמן במה שנקרא יציאה מן הארון?

יעל דיין: האם יש הבדלים בין גברים ונשים בהיבט הזה?

יעל דיין: בהסתכלות הארצית יש קו עלייה.

יעל דיין: אצל לסביות, ובעיקר זוגות לסביות, אני לא יודעת אם יש איזה קו של השתנות שאתן יכולות להצביע עליו.

יעל דיין: האם יש היום יותר לסביות מוצהרות מאשר בעבר?

נורית ברקאי: כן, בהחלט.

שבי גטניו: נשים בגיל צעיר יותר יוצאות מהארון.

נורית ברקאי: קודם כל, לצעירות תמיד כנראה יותר קל לצאת.

נורית ברקאי: יש יותר ויותר תופעה של בני נוער הומו-לסבי.

נורית ברקאי: אנחנו רואים את זה גם בבתי-ספר, בכל ההתעניינות בנושא.

נורית ברקאי: יש יותר יציאה מהארון.

נורית ברקאי: יש יותר ויותר בחירה של נשים נשואות לפרק משפחות ולהקים תא משפחה לסבי.

נורית ברקאי: יש יותר ויותר נשים שסביב הרצון שלהן להביא ילדים עוברות גם איזה תהליך של יציאה מהארון, גם סביב הרצון להכיר איזה זכויות יש להן, מה הן יכולות לקבל ומה הן לא יכולות לקבל.

נורית ברקאי: אני חושבת שאין שוני בעניין יציאה מהארון בין נשים לגברים.

נורית ברקאי: אני חושבת שבכלל יש יותר יציאה מן הארון.

נורית ברקאי: אני חושבת שאופי האוכלוסיות הוא שונה.

נורית ברקאי: אפשר למצוא שינויים.

יעל דיין: היו תקופות בהן אצל הגבר זה היה טסט.

יעל דיין: זאת אומרת: הוא כן מוצהר, הוא לא מוצהר, הוא יצא מהארון או לא יצא מהארון, האם צריך לעשות לו "אאוטינג".

יעל דיין: חושבים שהוא הומו והוא טוען שהוא לא.

יעל דיין: העניין הזה של משהו שכאילו צריך להתבטא, איזה קרניים שצריכות להיראות, והשאלות למה הן לא נראות, למה הוא לא מראה או כן מראה - אלה שאלות שעלו כל הזמן.

יעל דיין: אצל הנשים זה לא אותו דבר, אלא דווקא להיפך.

יעל דיין: אומרים: לא ידעתי, לא היינו מתארים לעצמנו שהיא לסבית.

יעל דיין: זאת אומרת, אצל נשים אין את כל הקטע החיצוני, שמגביל את הבנים והוא קשה להם הרבה פעמים.

יעל דיין: אצל הבנות אין את הקטע הזה, מלבד אולי כאשר הולכים להפגנה וכדומה.

ליאת גלר: תלוי מי.

יעל דיין: אנחנו רואים שהקהילה הלסבית גדלה ואילו בעבר חשבו בהרבה מקומות שאין אצלנו בכלל דבר כזה.

נורית ברקאי: היא גדלה במובן שיותר ויותר נשים גם מחפשות את ההתארגנות.

נורית ברקאי: מה שפעם כל אחת היתה מתמודדת בערוץ האישי שלה עם עצמה, או עם משפחתה וחברותיה הקרובות, היום יש יותר ויותר ניסיון להתחבר לאיזה קבוצת שייכות, לאיזה התארגנות, כדי לקבל עזרה, כי יש גם יותר ניראוּת של הקהילה בכלל.

יעל דיין: יש גם נקודת גיל שהיא מעין קו שבירה.

יעל דיין: אם עברת אותה ולא עשית שום צעד להוציא את עצמך, לנשים בעיקר, ויש לך משרה וכולם מכירים אותך ולא חושדים ואתה לא מצאת צורך, או שבמיוחד לא רצית, פתאום לבוא ולהגיד: רגע, רגע, אני בת 45, אני אם לילד, אני בכירה במקום כזה או אחר, אני רוצה להודיע לכם עכשיו שאני לסבית?

יעל דיין: זה לא קורה הרבה.

ליאת גלר: נשים פועלות תחת סט מגבלות, שלעתים גברים בתהליך היציאה שלהם מהארון לדעתי אולי פחות מתחשבים בזה.

ליאת גלר: כשאישה מבוגרת, אם לילדים, מתחילה להתחבר קצת יותר לנטייה המינית שלה ולחשוב על תהליך יציאה מהארון, אז היא פותחת את העיתון וקוראת על פלונית אלמונית שאסרו עליה להיפגש עם הילדים שלה כיוון שהגרוש שלה פנה לבית-הדין הרבני על כך שהיא מתחבקת עם בת הזוג שלה מול הילדים והיא לא יכולה להיפגש עם הילדים שלה יותר.

ליאת גלר: זה מעצור ומכשול רציני מאוד.

ליאת גלר: לדעתי זה מונע מנשים לצאת מהארון.

ליאת גלר: אין מה לעשות, הן רוצות לראות את הילדים, הן רוצות לשמור על איזה מסגרת משפחתית.

ליאת גלר: כאן בדיוק, לדוגמא, קבוצת האמהות שלנו, שהיא כל-כך גדולה ויש בה נשים נהדרות, עושה שירות נהדר לכל הקהילה ההומו-לסבית בישראל, לא רק לקל"ף, כשרואים שיש מסגרת משפחתית מאוד מאושרת.

ליאת גלר: בג"ץ עשה צעד גדול בפסק-דין ברנר-קדיש.

ליאת גלר: זה שאף אחד לא מתייחס לפסיקה של בג"ץ, זה כבר משהו אחר ועצוב מאוד.

ליאת גלר: זה קשה.

ליאת גלר: אני בטוחה שיש הרבה מאוד נשים מבוגרות שזה מונע מהן לצאת מהארון ואני בטוחה שיש נשים צעירות, שכאשר הן מסתכלות קדימה, הן אומרות: מה, אני אהיה כזאת?

ליאת גלר: לא יהיו לי ילדים?

ליאת גלר: או שיהיו לי ילדים ואני לא אפגש איתם?

ליאת גלר: הן לא רואות בכלל את האופציות שעומדות בפניהן.

יעל דיין: מאחר ויש זמינות מוחלטת על-פי חוק, ודאגנו לזה, של הפריה חוץ-גופית וכל הטיפולים, גם לחד-הוריים, על-פי בחירה, אז העניין הזה של ילדים עובר שינוי גדול.

ליאת גלר: שמענו עכשיו שבקופת-חולים "מכבי" ניסו למנוע את זה.

נורית ברקאי: יש "בייבי בום" בקהילה הלסבית בישראל.

נורית ברקאי: זאת הקהילה הלסבית עם הכי הרבה ילדים בעולם.

יעל דיין: ללא ספק האפשרות הזאת גם מוציאה את הנשים מהארון וגם לא חוסמת את האפשרות לאמהות ולחיי משפחה.

שבי גטניו: שאלת על השוני בין אז להיום.

שבי גטניו: אני לא זוכר שלפני 9 שנים ראיתי כמות כזאת של נערים ונערות, ילדים וילדות עם בטחון עצמי כל-כך גבוה בעניין הזה.

שבי גטניו: נער או נערה בני 13 אומרים לי: אני לסבית, אני הומו.

שבי גטניו: אני לא זוכר שידעתי בכלל מה זה הומו כשהייתי בן 13.

עידו מלאכי: יש לנו בקבוצה גם טראנס-ג'נדרית בת 15.

עידו מלאכי: זה מפתיע מאוד.

עידו מלאכי: אחת הסיבות מבחינה חברתית לגידול שחל בשנים האחרונות ביציאה מהארון היא הזכייה של דנה אינטרנשיונל באירוויזיון.

יעל דיין: כשמישהו הוא קטין או קטינה, יש בכל אופן איזה פרוצדורה.

יעל דיין: זה לא רק עניין של החלטה.

עידו מלאכי: ברגע שדנה אינטרנשיונל עלתה לכותרות, זה יצר תהליך חברתי ומודעות הרבה יותר גדולה, גם אצל ילדים.

שבי גטניו: זה היה "פּוּש" רציני מבחינת הדימוי העצמי.

ענת אסיף: אתייחס בקצרה לפנייה שלכם ליועץ המשפטי לממשלה בקשר להתבטאותו של המקובל בצרי.

ענת אסיף: מה שאני אומרת זה לא עמדתו של היועץ המשפטי לממשלה.

ענת אסיף: אני בטוחה שאתם תקבלו ממנו החלטה מנומקת בקרוב.

ענת אסיף: כן אתן לו איזה תזכורת, בעקבות הישיבה היום, על הפנייה שלכם.

ענת אסיף: על-פי הראייה שלי, וזה גם הוזכר קודם, המוקד כאן הוא העניין של הסתה לאלימות.

ענת אסיף: בעיני זה מה שחמור וזה הסכנה.

ענת אסיף: אני הולכת להגיד אולי משהו קצת מאכזב: כרגע במדינת ישראל אין עבירה של הסתה לאלימות.

ענת אסיף: משרד המשפטים כבר פעמיים הביא לכנסת הצעת חוק והיא נפלה, מסיבות שלא קשורות לנושא הזה בכלל.

ענת אסיף: אבל משרד המשפטים לא מתייאש והוא מתכוון להביא אותה פעם שלישית.

ענת אסיף: היתרון שיהיה בעבירה הזאת, זה שבאמת היא מוקד העניין.

ענת אסיף: לא חשוב שהיא נחקקת על רקע יותר בטחוני.

ענת אסיף: לפי הנוסח שלה, כפי שהיא תהיה, היא בהחלט ממוקדת להסתה לאלימות כלשהי והיא מאוד חשובה.

שבי גטניו: כשחבר הכנסת יוסי שריד עתר ליועץ המשפטי לממשלה נגד דברי הרב עובדיה יוסף, על מה הוא עתר למעשה?

ענת אסיף: היה פסק-דין ודיון נוסף לפני שנה בנושא ג'ברין.

ענת אסיף: היתה עבירה שהשתמשו בה בתוך הפקודה למניעת טרור.

ענת אסיף: בית-המשפט העליון החליט שבגלל המיקום שלה היא מיועדת רק להתבטאויות שמסיתות לאלימות תוך כדי פעילות בארגון טרור.

ענת אסיף: אז כל הקונסטרוקציה שעליה הפרקליטות עבדה קצת נפלה ומייד עלה הצורך לחוקק עבירה של הסתה לאלימות, עצמאית מכל מיני נסיבות חיצוניות, שתהיה בחוק העונשין.

ענת אסיף: יש מה שנקרא עבירה של המרדה, עבירה ישנה שמנוסחת רע מאוד ולא כל-כך ששים להשתמש בה.

ענת אסיף: יכול להיות שהוא עתר בהקשר של העבירה הזאת.

ענת אסיף: בכל אופן, כולנו תקווה שתהיה עבירה של הסתה לאלימות.

ענת אסיף: למרות שעוד פעם, צריך לראות גם מבחינת פעילות המשטרה.

ענת אסיף: אני בפירוש יודעת שגם לא כל גרפיטי של "מוות לערבים", לצערי, מסתיים בכתבי אישום.

ענת אסיף: זה כבר עניין של אכיפה וסדרי עדיפויות.

ענת אסיף: כמו כן גם צריך להוכיח בכל התבטאות כזאת שיש בה משהו שבאמת יביא לאלימות.

ענת אסיף: המישור הפלילי פה הוא לא כל-כך פשוט.

שבי גטניו: הוספנו למכתב שנמצא בידיך עוד מכתב, מייד אחר שאירע המקרה האלים בחדרה, שזה אקט אלים של פריצה למקום שלנו, ואנחנו נוסיף מחר את הנושא של כתובות הנאצה "מוות להומואים" שצויירו בתל-אביב.

שבי גטניו: זה צירוף של אירועים שקרו בשבועיים.

יעל דיין: מה שגברת ענת אסיף אומרת הוא מאוד נכון.

יעל דיין: כדאי להיות מודעים לזה.

יעל דיין: בואו נעשה הבחנה בין הגשת התלונה, החובה להגיש תלונה וחובת המשטרה לקבל תלונה, לבין זה שבסופו של דבר אנחנו לא יכולים להגיע להוכחה שדבר כזה או אחר נופל למסגרת של עבירה.

יעל דיין: העניין של הוכחת הסיבתיות הוא מסובך, שאדם אמר משהו וסביר שקהל ששמע אותו יפרש את זה כדי לעשות מעשה אלים.

יעל דיין: אתה מתלונן על המעשה האלים שנעשה.

יעל דיין: אני מדברת על הסתה בלי המעשה האלים, על עצם ההסתה.

יעל דיין: אם מדובר במעשה אלים, ברור שזה מחייב ענישה.

יעל דיין: בשלב הזה מאוד חשוב כן לכתוב ליועץ המשפטי לממשלה, בלי שום ציפיות מזה, וכן לפנות למשטרה.

יעל דיין: לי היה אותו סיפור, כשכתבו גרפיטי על דלת ביתי, בבית דירות עם אינטרקום, "מוות לחלאה יעל דיין, מוות להומואים".

יעל דיין: באה המשטרה, צילמה את זה, באו חברים מהקהילה, עשו לי טובה וסיידו מחדש את הכתובות הגדולות הצבועות באדום.

שבי גטניו: ואם זה היה קורה מייד, 4 ימים אחרי שהרב יוסף היה אומר שכדאי להרוג את יעל דיין?

יעל דיין: זה לא משנה.

יעל דיין: זה מעשה אלים בר ענישה.

יעל דיין: אני הגשתי תלונה באופן מסודר, המשטרה באה, צילמה, לקחה עדות ממני, שאלה בסביבה הקרובה אם מישהו ראה משהו והתשובה היתה לא.

יעל דיין: היא שאלה אותי אם יש לי חשד במישהו והתשובה היתה לא, ממש לא.

יעל דיין: לא יכולתי להפנות אותם.

יעל דיין: הם ביקשו שאני אודיע אם יהיה משהו חשוד בסביבה.

יעל דיין: אחרי שבועיים כבר היו כתובות "מוות לחלאה יעל דיין תומכת אוסלו".

יעל דיין: אני גרה בבניין הזה כבר הרבה שנים.

יעל דיין: לא עלה בדעתו של אף אחד מהשכנים שלי שמשהו לא בסדר בכתובות האלה.

יעל דיין: הם עולים במדרגות, יורדים, רואים את זה, עוברים שם בפסז' בן-יהודה.

יעל דיין: אף אחד לא פנה אלי לשאול אם אפשר לעזור במשהו, או לפנות למשטרה לדווח.

יעל דיין: כלום, כלום.

ליאור מנצ'ר: עוד מעט הישיבה תסתיים.

ליאור מנצ'ר: חשבתי להעלות מספר נושאים כלל ארציים שנוגעים למשרד החינוך: כל הנושא של כניסה לבתי-ספר; נושא העבודה עם חברת המתנ"סים, כאשר חברת המתנ"סים מתוקצבת על-ידינו.

ליאור מנצ'ר: אנחנו מצפים מהם בהחלט לפתוח בפנינו את דלתם.

ליאור מנצ'ר: זה יעזור לנו מאוד והם מתוקצבים בדיוק למטרות האלה; נושא תנועות הנוער.

ליאור מנצ'ר: משרד החינוך כל פעם נותן לי תשובה אחרת למה לא לעשות את זה.

ליאור מנצ'ר: שמעתם פה שיש קבוצות נוער בכל הארץ וברגע שתהיה לי אפשרות להיכנס לתנועות נוער, יהיו הרבה יותר; נושא פעילות תאים באוניברסיטאות, שתלוי בגחמת ליבה של כל אוניברסיטה וזה לא אמור להיות ככה, גם לא בבר-אילן.

ליאור מנצ'ר: אם מותר להקים קבוצה, תא לאוהבי ריקודי עם סלביים, אמורים לאפשר להקים גם קבוצה להומואים ולסביות.

ליאור מנצ'ר: אם לא מרשים שום תא, כמו בטכניון, אז לא מרשים.

ליאור מנצ'ר: אבל אם מרשים להקים בכל מכללה ובכל טכניון קבוצות אחרות, לא יכול להיות שהמקום יחליט האם להקים קבוצה הומו-לסבית או לא על-פי גחמת ליבו.

יעל דיין: אני חולקת על דעתך, אבל זה שווה בדיקה.

יעל דיין: אני חושבת שלכל מוסד חינוכי יש אופי משלו והעדפות משלו.

שבי גטניו: אם הוא מוסד פרטי.

יעל דיין: אני חושבת שבכל מסגרת, כאשר המוסד מחליט - כאשר בהחלטה שותפים גם הסטודנטים וגם הסגל וההנהלה - זאת החלטה דמוקרטית.

ליאור מנצ'ר: אם באוניברסיטת באר-שבע יודיעו שאסור להקים תא ערבי, האם זה יעבור בשקט?

ליאת גלר: עשו את זה, וזה לא עבר בשקט.

ליאור מנצ'ר: אם אוניברסיטאות, כמו ירושלים, תל-אביב או באר-שבע מאשרות תאים באופן כללי, אז צריך לאפשר גם את התא הזה.

ליאור מנצ'ר: זה שווה דיון ושווה בדיקה.

יעל דיין: אפשר לדון על הכל.

יעל דיין: נשאל אחר-כך את גברת ענת אסיף האם יש כאן איזה כלל מנחה.

יעל דיין: אפשר להגיד שדברים מסוימים הם גזענות, בשל האיסור שלהם או בשל הביטוי שלהם.

יעל דיין: אני חושבת שזה לא נופל תחת הקטגוריה של גזענות.

יעל דיין: אין חובה להקים כלום ויש אפשרות בחירה מה לעשות ומה לא לעשות.

יעל דיין: אני חושבת שמלבד העניין של מיעוט אתני שלומד באותה אוניברסיטה, אני חושבת שאי אפשר להגדיר איסור הקמת תא לנושא כלשהו כגזענות.

ליאור מנצ'ר: ואם יאסרו הקמת קבוצת נשים באוניברסיטה?

ליאור מנצ'ר: כן קבוצת רקדני בלט אבל לא קבוצת נשים.

יעל דיין: למשל מאוניברסיטת בר-אילן הגיעו אלי תלונות מוצדקות, שנשים לא יכולות להירשם ללימודי תלמוד, למרות שזה חלק מהקוריקולום של האוניברסיטה.

יעל דיין: אני לא יכולה לסייע.

יעל דיין: זה מוסד אוטונומי.

יעל דיין: פניתי אליהם ואמרו שזה החלטת האוניברסיטה, על דעת הסטודנטים.

ליאור מנצ'ר: בר-אילן זה issue בפני עצמו.

יעל דיין: זה issue לך.

יעל דיין: לציבור שלם זה לא issue.

יעל דיין: נקבע תאריך אחרי הפגרה לישיבה בנושאי חינוך, לדיון מקיף בכל התחומים הקשורים לחינוך, מבתי-הספר ועד האקדמיה.

יעל דיין: אנחנו נתאם את זה.

יעל דיין: אני מבקש שמנכ"לית משרד החינוך תהיה נוכחת בישיבה.

גל פטישי: יש המון דברים שלא עלו בהקשר הזה.

שבי גטניו: אפנה תשומת לבך לפרק החינוך בדוח השנתי.

שבי גטניו: יש שם הרבה חומר לאותה ישיבה.

יעל דיין: בסדר, אנחנו לא בונים עכשיו את סדר היום של הישיבה הבאה.

ליאור מנצ'ר: משרד אחר שבו אנו נתקלים בבעיה הוא משרד הפנים.

ליאור מנצ'ר: אלה נושאים שהעברנו מראש, שהם נושאים כלליים שנוגעים גם לפריפריות.

יעל דיין: לא קיבלתי את זה.

יעל דיין: אני לא פותחת את הישיבה לדיונים בינינו.

יעל דיין: לגבי משרד הפנים העברתם לי בקשה לגבי העניין של בני זוג פלשתינאים.

ליאור מנצ'ר: אני מדבר על הסניפים ועל הפעילויות באופן כללי בכל רחבי הארץ.

ליאור מנצ'ר: יש כל מיני בעיות קונקרטיות.

ליאור מנצ'ר: שאלו אותי את מי אנחנו מבקשים להזמין לדיון והעברתי רשימה מסודרת.

יעל דיין: הרשימה לא מחייבת את משרד הפנים לשלוח נציג.

יעל דיין: אני יכולה רק להזמין.

ליאור מנצ'ר: קיוויתי שאם זה יעלה פה אז תוכל לצאת בקשה להתייחסות מצידם.

יעל דיין: אני מציעה שתעביר לי מכתב שיבהיר בדיוק מה הנקודות הנוגעות למשרד הפנים.

יעל דיין: היו דיונים ארוכים מאוד עם משרד הפנים.

יעל דיין: אם זה נושאים חדשים עם משרד הפנים, אני לא יודעת איך נגיע בכלל אליהם.

יעל דיין: מה הנושאים המשותפים שיש לנו עם משרד הפנים?

ליאור מנצ'ר: הנושא של פטור מארנונה.

ליאור מנצ'ר: יש להם נוהל חדש, שמשרד הפנים מאשר את הפטור בארנונה לגופים ולא העירייה.

ליאור מנצ'ר: העירייה מעבירה המלצה למשרד הפנים, משרד הפנים נותן תשובה של אישור לעירייה והעירייה מאשרת את הפטור מארנונה.

ליאור מנצ'ר: זה נוהל חדש לכולם.

ליאור מנצ'ר: זה נוהל יפה ותקין, אם זה היה עובד לגבי כולם, אבל זה לא עובד לגבינו.

יעל דיין: אני צריכה לבדוק.

יעל דיין: אתה צריך להגיד לי: פנינו במקומות אלה ואלה, העירייה המליצה ולמרות המלצת העירייה, לא קיבלנו, לעומת מישהו אחר שכן קיבל.

ליאור מנצ'ר: נעביר את זה.

יעל דיין: גברת ענת אסיף, את רוצה להגיד לנו משהו על עבירת גזענות, האם זה בכלל תופס בכל הנוגע לנושא שלפנינו?

ענת אסיף: זה לא גזענות לפי חוק העונשין (סדרי דין).

ענת אסיף: את מדברת על הסתה כלפי האוכלוסיה ההומו-לסבית?

יעל דיין: או איסור, כמו למשל כשלא רוצים להקים עבורם סניף.

ענת אסיף: נחלק את התשובה לשניים.

ענת אסיף: קודם כל, לפי חוק העונשין הסתה או ביזוי על רקע של נטייה מינית זה לא בגדר גזענות.

ענת אסיף: אני יכולה להגיד את עמדתי האישית, שאני באמת לא חושבת שמדובר כאן על הסתה לגזענות.

ענת אסיף: גזענות זה מושג שנולד ממשהו מאוד מסוים ולדעתי הוא צריך להישאר כך - לעניין הגזע, למרות שיש מדינות בעולם שבגדר גזענות מכלילות גם אפליה או ביזוי על רקע של נטייה מינית.

שבי גטניו: מדינות שאין בהן חוק פשעי שנאה.

ענת אסיף: יש דוגמאות כאלה.

ענת אסיף: אני לא רואה איזה כוונה קרובה, לפחות לא ביוזמה ממשלתית, לעשות הרחבה של עבירת גזענות גם לעניין הזה.

ענת אסיף: דבר שני, דיברתם על כך שלא מאפשרים הקמת סניפים ופגיעה בשוויון.

ענת אסיף: זה נכנס לשאלה מאוד רחבה: עד כמה ערכים של מינהל ציבורי תקין גולשים לתוך ספירות פרטיות.

ענת אסיף: זה נכנס לשאלות כמו מה ההגדרה של גוף כמו אוניברסיטה.

ענת אסיף: האם הוא גוף לגמרי פרטי, הוא חצי פרטי, או שיש בו אלמנטים ציבוריים?

ענת אסיף: אני חושבת שאוניברסיטה היא גוף עם אלמנטים ציבוריים, בגלל הקהל הרחב שמגיע אליה, בגלל הכללים שחלים עליה.

ענת אסיף: אלה לא דברים שמוכרעים עד הסוף.

ענת אסיף: אני יכולה להזכיר לכם, לא בהקשר של הומו-לסביות אלא בהקשר של יהודים-ערבים, היה פסק-דין מפורסם על פארק המים בקליה בים המלח, שלא הרשה לערבים להיכנס.

ענת אסיף: הם הגיעו עד לבית-המשפט העליון, שדן בכל מיני סוגיות, האם פארק המים הזה חייב בשוויון כלפי כל האוכלוסיות.

ענת אסיף: זה לא סוגייה שפתורה עד הסוף.

ענת אסיף: זה שאלות כמו האם שוויון הוא חלק מכבוד האדם וכולי.

ענת אסיף: אני לא יודעת את התשובה.

ענת אסיף: צריך לקחת מקרה ספציפי ולראות מה עושים איתו ומה ניסו לעשות איתו.

ענת אסיף: אני חושבת שאי אפשר להגיד חד-משמעית שהאוניברסיטה היא אוטונומית לחלוטין ויכולה לעשות מה שהיא רוצה כשמגיעים לרמות של שוויון.

ענת אסיף: אני לא פוסלת את האפשרות לתקוף כאן משהו.

יעל דיין: המקום היחיד שאני הצלחתי להכניס תיקון לחוק, להוסיף על איסור אפליה בשל גזע, דת ומין גם איסור אפליה בשל נטייה מינית, היה בחוק לשון הרע.

ענת אסיף: לשון הרע לציבור זה לכאורה דבר שהוא מצד אחד זמין, כי יש אותו בחוק, אך מצד שני קשה להוכיח דיבה קבוצתית ויש כל מיני הגנות.

ענת אסיף: אני לא בטוחה שהקהילה רוצה להיכנס לוויכוחים בעניין הזה של הגנת אמת בפרסום וכל מיני דברים מזעזעים כאלה.

יעל דיין: זה היה בעל חשיבות דקלרטיבית.

ענת אסיף: אין ספק שזה מאוד חשוב כי זה גם הכלי שיש בידינו היום.

יעל דיין: אני מאוד מודה לכם.

יעל דיין: בשבוע הבא תתקיים ישיבה על נושא הבריאות.

יעל דיין: כמו כן נקבע תאריך לישיבה על נושא החינוך.