הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 169, 2002-01-14 11:45

יעל דיין: אנו עוסקים היום בקווי חירום לנשים מוכות, נשים במצוקות.

יעל דיין: אנו יודעים כי כמעט לכל ארגון שעוסק באלימות כלפי נשים יש קו חירום.

יעל דיין: אמרנו פעם באחד הדיונים, כי חייב להיות קו חירום גם ברוסית, בערבית ובאמהרית.

יעל דיין: היום אנו רוצים לקבל דיווח על קווי החירום הקיימים, וכן דיווח על ההבדלים ביניהם.

יעל דיין: אנו נבדוק את דעת המומחים הסוברים, כי עדיף לעשות ריכוזיות מסוימת של כל קווי החירום.

יעל דיין: היום נבדוק גם מה מידת האנונימיות שקו חירום חייב בו.

יעל דיין: השאלה היא האם ברגע שיש לשירותים שהם בבסיסם אנונימיים חשד סביר לעבירה, הם חייבים לשמור על האנונימית, או שישנה חובת דיווח.

יעל דיין: אנחנו הנחנו על השולחן מסמך רקע בנושא קווי חירום.

יעל דיין: אני מודה לעוזרת המחקר של הוועדה, רחל ורצברגר.

יעל דיין: לכל הארגונים ישנו גם קו פתוח שהוא לצורך ייעוץ והכוונה, כמו הקו הפתוח של השדולה שעוסק בהפליית נשים בעבודה, זכויות בהריון, זכויות בטיפולי פוריות, הטרדה מינית בעבודה וכו'.

יעל דיין: הקו הפתוח פועל בשעות מסוימות, והוא מאויש על ידי אנשים בעלי השכלה לאותו תחום בלבד.

יעל דיין: השאלות חוזרות על עצמן וניתן ללמוד את התשובות עליהן.

יעל דיין: קו חירום לעומתו, מיועד לאדם במצוקה, והוא פועל סביב השעון ומאויש על ידי אנשים שמיומנים להגיש את התשובה והסיוע בזמן חירום.

יעל דיין: בקו חירום אנו מצפים שתהייה הכשרה שתכלול ידיעת שפות שונות.

יעל דיין: כבר לפי השאלות הראשונות נציגי מרכז הסיוע אמורים לדעת את גודל המצוקה, ולכן ישנה אחריות גדולה מאוד על מי שמפעיל קווי חירום.

יעל דיין: כאשר אישה פונה לקו חירום היא אינה מבקשת רק הרגעה, אלא היא מבקשת לקבל גם תמיכה, משום שהיא לא רגועה ונמצאת במצב קשה מאוד.

רות רזניק: אני מנהלת את עמותת "לא".

רות רזניק: יושבת איתי כאן ד"ר אינה פזין שהיא מנהלת את שני הקווים הארציים שלנו בעברית וברוסית, וקו עירוני לילדים ונוער, המיועד לילדים בהרצליה ובסביבה.

רות רזניק: הקו התחיל לפני שנים רבות כצורך של מועצת הנשים בהרצליה, ואני התנדבתי להפעיל אותו, להדריך ולהנחות אותן.

רות רזניק: בסופו של דבר הקו נכשל בגלל חוסר תקציבים.

רות רזניק: אני חושבת, כי הנקודה הזו חשובה מאוד.

רות רזניק: אם קווי החירום הופכים לנושא מוניציפלי, הוא דורש תקציבים, הוא דורש רכזת בשכר, ומקום קבוע שקט שמשם ניתן יהיה לפעול.

יעל דיין: אם כך מדוע שזה יהיה של ארגון מסוים, ולא יהיה ריכוז של ארגונים שונים על ידי העירייה?

רות רזניק: אנחנו חשבנו על המתכונת הזו, אבל העירייה לא תמכה.

יעל דיין: מה קורה היום?

רות רזניק: היום הקו שלנו מקבל תמיכה מסוימת מעיריית הרצליה ומעיריית רמת השרון, ותמיכה קטנה ממשרד הקליטה, כיוון שחלק גדול מהפעילות שלנו היא בשפה הרוסית.

רות רזניק: משרד העבודה והרווחה כבר שנים רבות לא משתתף במענקים לקווי החירום.

יעל דיין: היכן מפורסם הקו שלכם?

אנה פזין: אנו מגדירים את הקו כקו חירום.

אנה פזין: הקו מאויש 24 שעות ביממה, כולל סופי שבוע וחגים.

אנה פזין: אנו מקבלים סוגים שונים של פניות, אך עיקר הפניות קשורות לאלימות פיזית, נפשית או מילולית.

אנה פזין: אנו מסבירים לנשים כי אלימות מילולית היא גם אלימות שצריך לפעול נגדה.

אנה פזין: המטרה של הקו היא למנוע מקרי רצח ולתת לאישה תמיכה והכוונה כיצד לפעול.

אנה פזין: במקרים דחופים אנו מפנים נשים למקלטים.

אנה פזין: בקו הפועל בשפה הרוסית, אני הרבה פעמים מתקשרת בין הפונה לגורמים שונים בלשכות הרווחה, ולעיתים אני מתקשרת גם בינה לבין המשטרה.

אנה פזין: אני מבררת מתי אותה אישה יכולה להגיע כדי שיהיה מישהו שיוכל לקבל את התלונה ברוסית.

יעל דיין: האם יש לך נתונים לגבי מספר הפונים אליכם?

אנה פזין: לקו הפועל בשפה העברית בשנת 2001 היו 2004 פניות.

אנה פזין: לקו בשפה הרוסית הפועל חמישה ימים בשבוע, לא בכל השעות ביממה, בשנת 2001 היו 588 פניות.

יעל דיין: האם ישנן גם פניות של גברים?

אנה פזין: יש פניות של גברים המעונינים לעזור לקרובה שהם מכירים, ויש פניות של גברים מוכים.

אנה פזין: אנו מתייחסים לפניות האלו באותה צורה שאנו מתייחסים לפניות של נשים.

יעל דיין: היכן מתפרסם הקו?

אנה פזין: הקו מתפרסם בעיתונות בשפה העברית.

אנה פזין: יש לנו בעיה גדולה לפרסם בעיתונות הרוסית, כיוון שהם דורשים הרבה מאוד כסף עבור הפרסום.

אנה פזין: מלבד הפרסום בעיתונות יש לנו סטיקרים בעברית וברוסית.

אנה פזין: אנו מפרסמים את הקו גם על ידי פרסומים בעירייה שעוזרים מאוד.

אנה פזין: אנו מקבלים שיחות רבות מנשים שראו פלקטים של העירייה המפרסמים את הקו שלנו.

יעל דיין: האם אתם מפרסמים בשפה הערבית?

אינה פזין: אין לנו פרסום בערבית, ואין גם כמעט פניות בשפה הערבית.

רות רזניק: כאשר ישנה פנייה מאישה ערבייה, אנו מפנים לקו הערבי.

יעל דיין: האם יש לכם אפשרות לפרסם במקומות כמו קופות חולים, טיפות חלב, בתי מרקחת ובבתי ספר תיכון?

אינה פזין: בכל המקומות שהזכרת, אנו שמים סטיקרים.

יעל דיין: האם אתם זוכים לשיתוף פעולה בעניין הזה?

אינה פזין: בדרך כלל אין התנגדות.

אינה פזין: הפרסום בטיפות חלב ובשירותים ציבוריים הפרסום הוא מאוד חשוב.

אינה פזין: לעיתים אנו מדביקים סטיקרים בתוך התאים שירותים ציבוריים, ואז כאשר אישה נכנסת לבדה לתא היא יכולה לרשום את המספר בקלות.

נורית קאופמן: אני ממונה על אלימות במשפחה בויצ"ו.

נורית קאופמן: ארגון ויצ"ו היה הארגון הראשון שהחל להפעיל קו חירום מארבעה מוקדים בארץ, אילת, ירושלים, אשדוד ותל-אביב.

נורית קאופמן: לאחרונה, מספר קו החירום הפך להיות 1-800 כמו שאר מספרי קווי החירום.

נורית קאופמן: בעיני העניין הזה הוא ראשון במעלה.

נורית קאופמן: המתנדבות המפעילות את הקו, הן נשים אשר עברו הכשרה בקורס שארך שלושה חודשים.

נורית קאופמן: קו החירום של ויצ"ו פועל חמישה ימים בשבוע משעות הבוקר עד שעות אחר הצוהריים המאוחרות.

נורית קאופמן: בשבועות הקרובים הקו יחל לפעול גם בסופי שבוע באמצעות המקלטים שויצ"ו מפעילה בשני מקומות בארץ.

נורית קאופמן: הרעיון הוא שלא תהיה דקה ביממה שבה לא יהיה מענה לאישה במצוקה.

יעל דיין: מספר הטלפון שלי אינו חסוי.

יעל דיין: הרבה פעמים אני פועלת מהבית בתור קו חירום.

יעל דיין: לפי הפניות אשר מגיעות אליי, אני רואה חשיבות גדולה להפעלת קווי החירום בסופי שבוע ובחגים.

יעל דיין: העניין של מעבר מחמישה ימים לשבעה ימים, הוא אקוטי.

רות רזניק: אני רוצה לציין כי מאז שאנו מופיעים באינטרנט, כמעט שנה, אני מקבלת פניות רבות לא רק בפורום, אלא גם אליי אישית.

נורית קאופמן: אני הייתי שנים רבות בעמותת "לא".

נורית קאופמן: אנו שלחנו מדבקות עם מספר הטלפון של העמותה לכל קופות החולים בארץ, והענות היתה גדולה מאוד.

נורית קאופמן: נתוני הפניות לויצ"ו עדיין לא סוכמו, אך אני יכולה לומר, כי המספרים מתקרבים לאלו של הקו הרוסי, כיוון שהקו עובד רק חמישה ימים בשבוע.

נורית קאופמן: המתנדבות של ויצ"ו נעזרות הרבה מאוד בקו הרוסי וזה בעיני אחד הדברים החשובים.

נורית קאופמן: אם אישה מתקשרת, גם אם אין למתנדבת מענה מתאים בגלל מגבלה של שפה, היא צריכה שתהייה לה את האינפורמציה המתאימה, כדי שתוכל להפנות את האישה למקום המתאים.

אינה פזין: כאשר אני מקבלת פנייה אני שואלת מאיפה האישה קיבלה את המספר, כדי לדעת איזה מבין הפרסומים עובדים, ואני הרבה פעמים שומעת כי היא הופנתה אלינו על ידי ויצ"ו.

מיכל מור: אני מנהלת את קו החירום הארצי למניעת אלימות במשפחה ולמען ילדים בסיכון של משרד העבודה והרווחה.

יעל דיין: מה המספר שלכם?

מיכל מור: המספר שלנו הוא 1-800-22-0000.

מיכל מור: אלינו מגיעות פניות מכל הארץ.

מיכל מור: יש לנו מענים בכל השפות, אמהרית, רוסית, ערבית, אנגלית ועברית.

מיכל מור: הקו מאויש משמונה בבוקר עד עשר בלילה.

מיכל מור: במשך שנתיים איישנו אותו במשך 24 שעות, עד שראינו כי בלילה אין כמעט פניות.

מיכל מור: בשבתות ובחגים הקו פועל גם כן בשעות שציינתי.

מיכל מור: הפניות הם בעיקר מנשים, אך גם מגברים ומילדים.

מיכל מור: חלק גדול מפניות הנשים הם פניות מנשים המתלבטות ומבקשות ייעוץ.

מיכל מור: אנו עורכים מעקב אחרי הפניות.

מיכל מור: אנו לא מחייבות לתת אינפורמציה, אך אחרי מי שמזדהה אנו מקיימות מעקב.

מיכל מור: אנו עורכים ליווי לבתי משפט ולמשטרה, בפריפריה שאנו נמצאים בה, חיפה והסביבה.

מיכל מור: אנו מפעילות פרוייקט בו אנו מלוות נשים היוצאות ממקלטים או מאלימות במשפחה, ליווי ארוך טווח של שנה, על ידי קשר אישי עם מתנדבת.

מיכל מור: הקשר הזה עוזר מאוד במציאת עבודה ובקשר מתמיד עם שירותי הרווחה.

עדה פליאל: אני רוצה להבהיר, כי בחיפה ישנם שני קווי חירום.

עדה פליאל: יש קו חירום עירוני שהוקם לפני ארבע עשרה שנה, על ידי המשרד לנשים ונערות בעיריית חיפה, שהתפתח מעבר למענה טלפוני.

עדה פליאל: הם פעלו בליווי נשים לבתי משפט, ליווי נשים לייעוץ משפטי, וליווי נשים היוצאות ממקלטים, על ידי מתנדבות.

עדה פליאל: העמותה שמפעילה את קו החירום בחיפה החלה להפעיל בשנת 1996 קו ארצי.

מיכל מור: אישה אשר מלווה לשירותי הרווחה, למשטרה או לבתי משפט, מקבלת ביטחון.

מיכל מור: הדבר עוזר גם להרגשה האישית שלה וגם לקבלת יחס נאות יותר מהגורמים השונים.

יעל דיין: מהו גודל הצוות שלכם?

מיכל מור: יש לנו אחת עשרה נשים אשר עובדות משרה חלקית.

מיכל מור: בקו הארצי יש לנו משרה וחצי של עובדות סוציאליות שמכשירות מתנדבות.

יעל דיין: כמה מתנדבות יש לכם?

מיכל מור: היום יש לנו בערך 60 מתנדבות בקו הארצי ועוד 15 שמלוות.

נורית קאופמן: לנו יש 26 מתנדבות בתל-אביב, באילת 15 מתנדבות, בסך הכל 50 מתנדבות לערך.

אינה פזין: לנו יש 50 מתנדבות, אך זהו אינו מספר סופי כיוון שכרגע אני מעבירה קורס למתנדבות חדשות.

אינה פזין: אצלנו אף אחת חוץ ממני לא מקבלת תשלום.

אינה פזין: המתנדבות שלנו גם מלוות נשים לבתי משפט לענייני משפחה בשביל להוציא צו הגנה, וכן לדיונים בבתי משפט וברבנות.

רות רזניק: הפרוייקט הזה הוא פרוייקט משותף לנו ולמנהל הנשים של עיריית הרצליה.

רות רזניק: המתנדבות הן מטעמנו ועורכת הדין היא מטעם העירייה.

ציפי נחשון-גליק: אנחנו במשרד מנסים לעודד רשויות מקומיות להכשיר מתנדבות לליווי, כאשר הרשימה תהייה בידי קו החירום שיוכל לעשות את השידוך הטלפוני בין האישה במצוקה למתנדבת.

מיכל מור: אחת הבעיות שאני מוצאת היא הנושא של פרסום קווי החירום.

מיכל מור: אני חושבת כי צריך לגייס רשויות ממלכתיות לעזור בנושא הזה, כיוון שהפרסום הוא מאוד יקר.

מיכל מור: לקראת היום הבינלאומי נערך פרסום של כל קווי החירום על ידי הרשות לקידום מעמד האישה, דבר שעזר מאוד לנשים במצוקה לפנות אלינו לעזרה.

מיכל מור: בעוד שביום רגיל מגיעות אלינו 15 פניות, ב11- ימים בהם נערך מבצע הפרסום הגיעו אלינו 600 איש.

מיכל מור: הערוץ השני מדי פעם עורך עבורנו פרסומת על בסיס פנוי, ובכל פעם שיש תשדיר כמות הפניות גודלת באופן משמעותי.

יעל דיין: האם המספר של הקו הוא קליט?

מיכל מור: כן.

מיכל מור: 1-800-22-0000.

מיכל מור: מספר המתחיל ב1-800- הוא אולי פחות קליט, אך הוא על חשבון מפעיל הקו ולא על חשבון המתקשר.

אדריאנה באומל: לקראת היום הבינלאומי לציון המאבק נגד אלימות כלפי נשים, הרשות יצאה בקמפיין שהתמקד בנורות האדומות המזהירות את האישה מפני אלימות מתמשכת.

אדריאנה באומל: פרסמנו את קו החירום של משרד העבודה והרווחה וגם את מספרי הטלפון של עמותות הנשים על גבי פוסטרים שפורסמו גם בשפה הערבית, אמהרית ורוסית.

אדריאנה באומל: בעקבות הקמפיין מספר הפניות גדל באופן משמעותי.

אדריאנה באומל: הפנייה היתה גם לגברים, והיתה הענות גדולה מצדם.

אינה פזין: אחרי הפרסום הזה התקשרו הרבה בחורות צעירות שעדיין לא נשואות, כדי לברר על הנושא של נורות אדומות.

יעל דיין: אדריאנה, מה היתה עלות הקמפיין הזה?

אדריאנה באומן: אנחנו פרסמנו גם ברדיו ובטלוויזיה.

אדריאנה באומן: אני לא יודעת לומר באופן מדויק כמה עלה הקמפיין, אבל אני יכולה לברר זאת ולמסור לכם את הנתונים.

ציפי גליק-נחשון: עלות הפעלת הקו שלנו היא 400 אלף שקלים בשנה.

ציפי גליק-נחשון: אני חושבת שצריך לעשות הסדר עם רשות השידור הממלכתית כדי שתתן כמה דקות בשנה בשביל פרסום.

יעל דיין: הרשות הקציבה סכום גבוה מאוד לקמפיין הזה, אך האפקטיביות של הקמפיין הזה היא נקודתית.

יעל דיין: אנשים לא יכולים לשמור את מספר הטלפון באופן גלוי.

יעל דיין: אני הייתי רוצה שבישיבה זו תימצא דרך קבועה כדי שיהיה מספר טלפון אחד קצר וקליט אשר ינתב את השיחות לכל קווי החירום, לפי מקום מגורים, שפה וסוג הפנייה.

יעל דיין: צריך להתייעץ עם מישהו מקצועי המתמצא בתקשורת של קווי חירום, ולראות כיצד ניתן ליצור מספר קליט לכל קווי החירום.

יעל דיין: אני בעצמי כאשר אני רוצה להפנות נשים לקווי חירום, אני לא זוכרת בעל פה את המספר המבוקש.

יעל דיין: אני נעזרת בדפדפת שהעירייה מוציאה עם כל מספרי הטלפון של קווי החירום.

יעל דיין: אני שומעת מכן כי הבעיה היא לא של מחסור במתנדבות, אלא בעיה של פרסום.

יעל דיין: ברגע שאישה נתקלת בבעיה היא צריכה באופן אוטומטי לזכור מספר אחד של קווי החירום, בדיוק כפי שהיא יודעת בעל פה את מספר המשטרה, 100.

מיכל מור: אני בדקתי וראיתי כי נשים שמות לב לפרסומים רק כאשר יש להן בעיה והן זקוקות לעזרה של קו החירום.

יעל דיין: האם מוקד 144 נותן את מספרי קווי החירום?

נורית קאופמן: כן.

נורית קאופמן: אם אנו יוצאים מנקודת הנחה שזוכרים את הספרות 800-1, ושאר הארבע או שש הספרות תהיינה פחות או יותר זהות, הדבר יהיה הרבה יותר קל.

יעל דיין: עדיין הן תהיינה צריכות לזכור שש ספרות.

רות רזניק: אני חושבת כי חייבים לדבר על העניין הזה עם בזק.

רות רזניק: הם יוכלו למצוא פתרון לקו חירום בדיוק כפי שעשו עם מספר המוקד המשטרתי, מכבי אש, מגן דוד וכו'.

ציפי נחשון-גליק: אם יש להם מספר פנוי של 12-12 ניתן לקצר את המספר.

יעל דיין: אבל מספר כזה יחייב את המתקשרת בתשלום.

ציפי נחשון-גליק: צריך לבדוק את זה.

איילת כהן: אני מפעילת קו חירום בפתח תקווה.

איילת כהן: הרבה מהמתנדבות שלנו עברו הכשרה בעמותת "לא".

איילת כהן: אנחנו מפעילות את הקו כבר עשרה חודשים.

איילת כהן: הקן פועל חמישה ימים בשבוע משעה חמש אחר הצוהריים עד שעה תשע בערב.

איילת כהן: קבלנו חדר מראש העיר וכן קו טלפון שמספרו 1-800.

איילת כהן: מעבר לעזרה הראשונה שאנו נותנות אנו מלוות נשים גם מהמגזר הרוסי למשטרה כדי להגיש תלונה, ואנו עוזרות להן גם במילוי טפסים.

איילת כהן: כרגע אנו פועלים בייחוד עם נשים מהאוכלוסייה הרוסית.

איילת כהן: אנו מפורסמים בכרוניקה של המקומונים ובמידע לתושב.

איילת כהן: עכשיו מוקד 106 של העירייה יתחיל להפנות אלינו נשים במצוקה.

איילת כהן: גם לנו ישנה בעיה גדולה מאוד עם הפרסום בשפה הרוסית.

איילת כהן: העיתונים בשפה הרוסית דורשים הרבה מאוד כסף.

איילת כהן: כרגע, התחלנו להפיק פליירים ולתלות אותם לבד.

איילת כהן: הדבר הוא לא כל כך אפקטיבי, כיוון שבדרך כלל מורידים אותם אחרי יום או יומיים.

יעל דיין: האם יש בפתח תקווה מקומון רוסי?

איילת כהן: כן.

איילת כהן: המקומון הזה דרש הרבה מאוד כסף, ולא הסכים לתת תרומה לפחות אחת לחודש.

איילת כהן: כרגע אנו עושות לבד את הפרסום.

יעל דיין: האם המחלקה לטיפול באלימות במשרד הקליטה לא משתתפת באיזשהו אופן?

רות רזניק: אנו זכינו בעבר להשתתפות של 80 אלף שקל מצדם.

רות רזניק: השנה התקציב שקבלנו מהם הוא 37 אלף שקל.

רות רזניק: הקבוצה שאיילת מייצגת הפכה לעמותה רק לאחרונה, ועל כן הם יוכלו לפנות ולבקש עזרה ממשרד הקליטה רק עכשיו.

איילת כהן: אנחנו מתכננים להרחיב את שעות הפעילות גם לשעות הבוקר.

עדה פליאל: אני רוצה להוסיף ולומר, כי השירות שלנו עובד עם ארגוני הנשים ועמותות מאז הקמת קווי החירום והמקלטים הראשונים.

עדה פליאל: אנו אוספים מידע לגבי הפניות לקווי החירום.

עדה פליאל: אנו רואים עלייה גדולה בפניות לקווי החירום, בשנים האחרונות.

עדה פליאל: מרכזי הסיוע לנפגעי תקיפה מינית מקבלים גם כן פניות של נשים במצוקה, ועל כן גם אותם צריך לצרף לתחשיב הכללי.

עדה פליאל: אני לא יודעת אם צריך לאחד את כל קווי החירום לקו אחד אשר יכרע תחת העומס.

ציפי נחשון-גליק: אנו מדברים על קו ארצי אשר ינתב את השיחות לכל הארץ.

עדה פליאל: אני לא מדברת על ניתוב.

עדה פליאל: אני חושבת שצריך שיהיו מרכזי סיוע בכל הארץ.

יעל דיין: אנו מתכוונים לכך שיהיה מספר אחד קליט אשר באמצעותו יוכלו לנתב את השיחות לכל הארץ לפי אזור מגורים ולפי השפה של הפונה.

עדה פליאל: הרעיון של ניתוב הוא טוב.

עדה פליאל: הוא פועל יפה מאוד במרכזי הסיוע.

יעל דיין: ציפי, האם יש לך הערכה לגבי המספר הכולל של הפניות לכל קווי החירום?

עדה פליאל: בשנת 2000 היו 9,705 פניות לקווי החירום.

עדה פליאל: לגבי שנת 2001 אין לנו עדיין נתונים מדויקים.

ציפי נחשון-גליק: מתוך 9,705, חצי מהפניות מופנות לקו החירום של משרד העבודה והרווחה.

2579: רק אלינו יש 10,000 פניות על רקע של אלימות במשפחה מתוך 100,000 פניות בשה.

אורנה ורקוביצקי: לעיתים התחנה הראשונה בה מדווחת האישה על אלימות זה אצלנו, כדי לקבל אבטחת הכנסה.

אורנה ורקוביצקי: סניפי הביטוח הלאומי מפוזרים בהרבה מאוד ישובים בארץ, ועל כן אני רוצה להציע כי זה יהיה אחד מהמקומות שדרכם אפשר להעביר את המידע על ידי פלקטים או דברים אחרים.

יעל דיין: אני חושבת שאת צודקת, זה מאוד חשוב שיהיה פרסום בסניפי הביטוח הלאומי, בטיפות החלב ובלשכות התעסוקה.

2579: העיסוק המרכזי של "ערן" הוא קווי המצוקה.

2579: אנו פועלים בעשרה סניפים בארץ.

2579: יש לנו כמות פניות גדולה מאוד.

2579: אנו נותנים מענה בארבע שפות.

2579: מספר הקו שלנו הוא 12-01, דבר המאפשר נגישות טובה יותר לאנשים הנמצאים במצוקה.

2579: בשנת 2001 קבלנו 100 אלף שיחות, מתוכם 10,000 היו שיחות מצוקה, רובן התקבלו מנשים.

2579: הרבה פעמים אנו מפנים לארגונים השונים, אך הרבה פעמים גם פונים אלינו אנשים שלא מוצאים את הארגונים האלה כזמינים.

2579: אנחנו לרוב יותר זמינים, כיוון שאנו פועלים 365 ימים בשנה, 24 שעות ביממה.

2579: למרות שיש לנו 850 מתנדבים פעילים, הקושי הגדול ביותר שלנו הוא בכמות המתנדבים.

2579: ביחס למספר הפניות אלינו אנחנו צריכים 2,000 מתנדבים, ולא 850 מתנדבים.

2579: אחת לחודש כמעט מגיע אליי ארגון חדש שהחליט להקים קו חירום, ואני לכולם אומר שאם אין כסף להשקיע בפרסום, חבל על ההשקעה הראשונית.

2579: ראש העיר אמנם נותן חדר וקו מבזק, ומתנדבים קל מאוד למצוא, אך כדי להטמיע את השירות בציבור זקוקים להרבה מאוד שנים, או להרבה מאוד כסף.

2579: לרוב הארגונים החדשים אין כסף, ולמתנדבים אין הרבה סבלנות.

2579: אני חושב כי חשוב שהפונה יידע הרבה פחות מספרי טלפון.

2579: צריך להיות מספר אחד או יותר, דרכם יהיה ניתן לנתב את כל השיחות לשאר הארגונים.

2579: אנו בעזרת תרומה נדיבה, באמצעות טכנולוגיה שהיא מאוד יקרה מקימים מערכת אשר תפנה את הפונה לכל תורן בכל מקום שהוא נמצא בעלות של שיחה מקומית, לפי השפה שהוא ביקש ולפי הארגון שהוא ביקש.

2579: לא ניתן לצרף הרבה מאוד ארגונים לפרוייקט הזה, כיוון שאז התפריט הקולי יהיה מאוד ארוך.

2579: אם, לדוגמא, יהיה לנו תורן פנוי דובר אמהרית בבאר שבע והמתקשר הוא מכרמיאל, הוא יוכל להגיע אליו אם הוא היחיד שפנוי.

2579: הכל עדיף מקו תפוס, או חוסר מענה בזמן.

2579: בזק לא יכולים לתת את השירות הזה, כיוון שאין להם את הטכנולוגיה הזו.

2579: הבנקים הגדולים, הביטוח הלאומי משתמשים בטכנולוגיה היקרה הזו שעלותה 150,000 דולר.

2579: אני שמח לבשר כי בעוד מספר חודשים הטכנולוגיה הזו תתחיל לפעול אצלנו.

2579: הטכנולוגיה הזו מאפשרת את הפניית השיחה גם לביתו של המתנדב.

2579: כל מתנדב יוגדר במערכת לפי השפות אותן הוא דובר, ואז המערכת בכל הארץ תדע כי במקום מסוים מישהי יכולה לענות בשפה מסוימת.

2579: לדעתי, אנו נוכל להיות לעזר לחלק מהארגונים.

2579: ברוב המקרים המספר בתשלום אינו בעייתי.

2579: הוא בעייתי כאשר אישה מוכה מגיעה לרחוב ואין לה כסף והיא צריכה לחייג מטלפון ציבורי.

2579: במקרה הזה רק מספר 1-800 עוזר.

יעל דיין: מהן סוג הפניות המגיעות אליכם?

2579: באופן כללי פונות יותר נשים מאשר גברים, 60% מהפניות מגיעות מנשים.

2579: 10,000 שיחות בשנה הן על רקע אלימות.

2579: פניות מבני נוער עד גיל 25, מהוות 15% מכלל הפניות.

2579: 6% מהפניות הן פניות כרוניות מחולי נפש.

2579: יש שוני מאוד בולט בין השירות בעברית לשירות בשפות האחרות, ערבית ורוסית.

2579: יש הרבה יותר פניות על רקע של אלימות קשה בקווי החירום בשפות האחרות.

2579: המדגם מהקהילה אמהרית הוא מאוד קטן, כיוון שהקהילה היא קטנה ומונה סך הכל 70 אלף איש, מתוכם הקו הוא אולי רלוונטי ל40- אלף איש, ולכן את התורנים בקו בשפה האמהרית אנו מכשירים גם בשפה העברית.

יעל דיין: מהו הנתח של הפניות האנונימיות?

2579: השאלה היא איך אנו מגדירים אנונימיות.

2579: יש לנו 20% פניות המזוהות עד הסוף, ויש לנו הרבה פניות המזוהות באופן חלקי, וזהו זיהוי מספיק לצורך העניין, הם לא דורשים הפניה נוספת.

יעל דיין: מה קורה כאשר הפניות דורשות הפנייה נוספת?

2579: החוק מחייב להתערב בפניות של בני נוער.

2579: בפניות אשר מוגדרות פניות בסיכון, אנחנו נעשה את הכל כדי להגיע לפונה, ולעשות גם את מה שאסור לנו, לאתר אותו ולהגיע אליו פיזית.

יעל דיין: מהי המעורבות שלכם מעבר לשיחות?

2579: רק במקרים של פיקוח נפש אנו מתערבים ויוצאים לשטח.

2579: היה לנו מקרה של נער שעמד להתאבד והדבר היחיד שהוא הסכים, הוא להיפגש עם המנהלת שלנו, ואז בגיבוי של המשטרה היא הגיעה לגן ציבורי וניפגשה איתו.

2579: היה לנו מקרה נוסף של אישה אשר ברחה מהבית עם שני ילדיה ואנו ליווינו אותה במשך סוף שבוע שלם.

2579: המקרים בהם אנו מתערבים הם חריגים, והם רק כאשר הצד השני ממש מבקש את העזרה הזו.

ציפי נחשון-גליק: השיחה היא על חשבון המתקשר?

2579: זו שיחה מקומית על חשבון המתקשר.

דבי גרוס: הקו שלנו הוא קו ארצי.

דבי גרוס: אנחנו לרוב מטפלים בסקטור החרדי והדתי.

דבי גרוס: 50% מהפניות אלינו הן על רקע אלימות כלפי נשים, 30% הן פניות על רקע תקיפה מינית עד גיל 25.

דבי גרוס: יש אלינו הרבה מאוד פניות של ילדים קטנים שעברו תקיפה מינית, הרבה מהן בתוך המשפחה.

דבי גרוס: 20% מהפניות אלינו הן על רקע מצוקה אחרת.

יעל דיין: האם את מתכוונת שהילד עצמו פונה?

דבי גרוס: ברוב המקרים מבוגרים פונים ומדווחים על אלימות כלפי ילדים.

דבי גרוס: שנה שעברה קבלנו 50 פניות מילדים ומאות פניות על ילדים.

דבי גרוס: בשנת 2000 היו אלינו 2,000 פניות, מתוכן 30% היו על רקע תקיפה מינית של ילדים.

דבי גרוס: הרבה פעמים אנו פועלים כדי לתקשר בין הנשים המוכות ללשכת הרווחה והמקלטים.

דבי גרוס: בירושלים ישנו מקלט לנשים דתיות.

דבי גרוס: אנו בנינו מערכת של סדנאות מהגיל הרך עד הגיל המבוגר, שמטרתה למנוע אלימות במשפחה.

דבי גרוס: כאשר אנו מעבירים סדנאות בגנים אנו מנסים להסביר לילדים שאם חברה מספרת סוד לא טוב חייבים לספר את זה למישהו עד שיאמינו לכך.

דבי גרוס: בעקבות הסדנה הזו פנו אלינו ילדים בכיתה ג' וב' וסיפרו לנו על סודות שסיפרו למורה ולאמא שלהם, שלא האמינו להם, ואנחנו מצאנו כי הסודות האלה נכונים.

דבי גרוס: אנו פועלים גם בקרב נערות כדי למנוע אלימות במשפחה.

דבי גרוס: אנו מנסים להכניס אסרטיביות לבנות.

דבי גרוס: כיוון שאנו פועלים בסקטור הדתי-חרדי, אסור לנו לדבר על מין ועל חלקי גוף, ובכל זאת אנו מנסים להכניס מודעות כי הגוף הוא שלהן והן יכולות להחליט כי הן אינן רוצות.

דבי גרוס: אנחנו גם מלוות את הפונות למשטרה ובתי החולים.

דבי גרוס: השירות הטוב ביותר שאנו עושים, הוא תיווך אנונימי עם רבנים.

דבי גרוס: אישה חרדית הנמצאת במצוקה, לא תלך להתלונן במשטרה אם לא תקבל היתר לכך מהרב.

דבי גרוס: היא פונה אלינו ואנו פונים אל הרב ומעבירים לו את הפנייה באופן אנונימי, והוא נותן את הפסק לכך שהיא יכולה להתלונן במשטרה, או לעשות הפלה, או כל דבר אחר.

דבי גרוס: כאשר היא מקבלת את הפסק, יש לה הרגשה שמותר לה לעשות את הדבר.

יעל דיין: מדוע האישה לא פונה ישירות לרב?

דבי גרוס: היא אינה פונה ישירות, כיוון שהיא מפחדת שאם מישהו יידע על המקרה, הבן או הבת לא יזכו לשידוך טוב, או לא ייכנסו לחדר טוב.

דבי גרוס: אנו ראינו במשך כל השנים בהן אנו פועלים, כי נשים במצוקה לא היו מוכנות אפילו להתקשר בעצמן, מחשש שהרב יידע מי זו מתקשרת.

יעל דיין: כיצד אתם מקבלים פסיקה לאדם אנונימי?

דבי גרוס: הרבנים מוכנים לכך.

דבי גרוס: אנו מתארים להם את המקרה והם נותנים את פסק ההלכה.

דבי גרוס: במקרים בהם אישה נאנסת ונכנסת להריון, אנו פונים לרב ומקבלים עבורה פסק המתיר לה לעשות הפלה.

יעל דיין: אני נתקלתי ברבנים שלא הסכימו בשום פנים לתת היתר להפלה, גם לא במקרים של אונס וגילוי עריות.

יעל דיין: היו לנו מקרים בהם הרב המקומי הטיל וטו על כל פסיקה אחרת.

דבי גרוס: במקרה כזה תפני אליי ואני אפנה לרב.

דבי גרוס: אני מראש לא פונה אל רב מקומי, אלא לרבנים הכי גדולים.

דבי גרוס: מאז שאנו פועלים אנו רואים שינוי דרסטי בחברה החרדית.

דבי גרוס: כאשר אנו הקמנו את קו החירום לפני תשע שנים, כל רב אמר זה לא קורה אצלנו.

דבי גרוס: היום אנו עורכים את הסדנאות בתוך המערכת.

דבי גרוס: היום אנו נותנים שיעורים לגברים לפני שהם מתחתנים, ומסבירים להם על הבעיה של הנשים המוכות.

דבי גרוס: אנו מדברים גם בסמינרים על הבעיה הזו.

דבי גרוס: השינוי אמנם לא מספיק, אך ישנה התקדמות משמעותית.

איילת כהן: האם אתם מלווים את האישה גם לבתי חולים?

דבי גרוס: כל מה שהאישה מבקשת אנו עושים.

דבי גרוס: אנו מלווים לבתי חולים ובתי דין.

דבי גרוס: אנחנו התחנה הראשונה של האישה.

דבי גרוס: אני מייצגת גם את איגוד מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית.

דבי גרוס: אין סטטיסטיקה ברורה לגבי נשים מוכות הפונות למרכזי סיוע, אך אני מבינה כי 10% מכלל הפניות של מרכזי הסיוע הן של נשים מוכות.

דבי גרוס: יש שלושה מרכזים אשר מטפלים באוכלוסייה הזו, המרכז שלנו, מרכז מסלן והמרכז בנצרת.

יפעת מצגר: אני מייצגת את שדולת הנשים.

יפעת מצגר: קו החירום שלנו הוא קו אשר נותן ייעוץ משפטי.

יפעת מצגר: הקו פועל פעמיים בשבוע שעתיים בכל פעם.

יפעת מצגר: הפניות אלינו הן בעיקר שאלות משפטיות הנוגעות לזכויות האישה בהריון ולאחר לידה.

יפעת מצגר: לאחרונה אנו מקבלים פניות רבות שקשורות להטרדה מינית בעבודה.

יפעת מצגר: בנושא הזה אנו נותנים פחות עזרה משפטית ויותר עזרה נפשית, פסיכולוגית.

יפעת מצגר: מנשים בעלות פניות חריגות אנו מבקשות להגיע אלינו לשדולה, ועוזרות להם בהליך התלונה במשטרה והתביעה.

יפעת מצגר: בפניות בהן הפסיקה יכולה להיות תקדימית, אנו עוזרים גם בייצוג אותן נשים.

יפעת מצגר: בממוצע ישנם חמישה מקרים כאלו בשנה.

יפעת מצגר: הפסיקות במשפטים אלו יכולות מאוד לעזור לנשים אחרות.

יעל דיין: יום אחד אתם תגלו, כמו שויצ"ו ונעמ"ת גילו, כי הדרך המהירה ביותר לפתרון בעיות הוא דרך השולחן הזה.

יעל דיין: מגישים הצעה לתיקון החוק באותו מקום בו יש לאקונה בחוק.

יעל דיין: גם אם מתקבל בג"ץ תקדימי, הוא עדיין לא במעמד של חוק.

יעל דיין: אמנם היו שנים בהן המחלקה המשפטית הניבה פרות יפים, אך עדיין הרקורד של השולחן הזה בתיקונים קטנים של חוקים הוא טוב מאוד.

יעל דיין: מה אחוז הפניות אליכן בגין אלימות?

יפעת מצגר: אנו מפרידים בין הטרדה מינית מילולית לבין הטרדה מינית המגיעה לדרגות של אלימות.

יפעת מצגר: כאשר מדובר במקרה של אלימות אנו מפנות לקוי החירום של ויצ"ו או נעמ"ת או לקו 12-02.

יפעת מצגר: מול כל מתנדבת נמצאים כל מספרי הטלפון הרלבנטיים, בהם היא נעזרת כאשר מגיעה אליה פניה בנושא שאנו לא מטפלים בו.

יעל דיין: דבי, עד כמה הפעילות שלכן עזרה להגברת המודעות בקרב נשים דתיות בנושא התעללות מילולית ופיזית?

יעל דיין: עד כמה נשים מודעות לכך שגם השפלה וביזוי זו התעללות?

דבי גרוס: רוב הנשים שפונות אלינו אינן מתלוננות על אלימות פיזית, אלא על אלימות מילולית, נפשית.

דבי גרוס: אנו ערכנו בשנה שעברה 500 סדנאות ברחבי הארץ רק בנושא של התעללות מילולית, נפשית.

דבי גרוס: אני חושבת שבזמן האחרון המודעות לנושא הזה גברה.

דבי גרוס: ניתן לראות את זה באמצעות תופעה חדשה של גירושין מיד אחרי החתונה, כאשר האישה מגלה שלגבר יש נטייה לאלימות.

דבי גרוס: לפני כן האישה חשבה כי לא ניתן לעשות דבר לאחר שהיא נישאה.

דבי גרוס: לא מדובר במספר רב של מקרים, אך עצם העובדה שאנו רואים את זה מעיד על השינוי.

דבי גרוס: אנו מקבלים פניות מרבנים אשר מספרים על התעללות רגשית, ומבקשים דרכים לטיפול בתופעה.

דבי גרוס: אנו עורכים סדנאות לרבנים שמטרתן לעזור להם להבחין בין ליקוי תקשורת בין בני הזוג ובין אלימות רגשית.

יעל דיין: האם מגיעים אליכם פניות על רקע גילוי עריות, משכב זכר, התעללות בקטינים?

דבי גרוס: פניות כאלו מגיעות אלינו באופן אנונימי.

דבי גרוס: מה שאנו מנסים לעשות הוא להמשיך בקשר עם אותם אנשים עד שהקורבן יהיה מוכן לפנות לקבל עזרה.

דבי גרוס: אם ילדה בת חמש עשרה פונה אלינו ומספרת את המקרה שלה, אין לנו דרך לעזור לה אלה על ידי המשך קשר עד שתסכים לפנות לאחד ממרכזי הסיוע.

יעל דיין: הדוגמא שנתת אינה טובה, כיוון שישנה חובת דיווח כאשר מתוודעים למקרים בהם מעורבים קטינים.

דבי גרוס: כאשר אין נתונים כלל, לא ניתן לדווח.

יעל דיין: ככל שסיפור המקרה קשה יותר, כך האנונימיות של המתלונן חשובה לו יותר.

יעל דיין: החובה שלנו היא לאתר את האדם במצבי סיכון קיצוניים.

דבי גרוס: בשמונים אחוז מן המקרים הללו, הצלחנו לשכנע את המתלונן לפנות ולהגיע לאיזשהו מקום.

יעל דיין: השאלה היא האם אינם קווים אדומים אשר אחידים לטיפול בכל האוכלוסיות.

דבי גרוס: ברגע שנשים תדענה כי יש דרך לקווים אנונימיים לגלות מהיכן מתקשרת האישה, לא תהיה אף אישה שתפנה כדי לקבל עזרה.

יעל דיין: אני מדברת על הגישה הטיפולית.

יעל דיין: אנו צריכים לעשות כלל אחד משותף לכולם, אך זו בעיה כיוון שהחברה אינה הטרוגנית.

יעל דיין: יש עניין בניתוב ולא בהאחדה.

יעל דיין: אם מטלפנת לקו של רות רזניק אישה דתייה אשר אומרת כי היא רוצה פסק מהרב, תהייה למתנדבת מעט בעיה לטפל בה, ועל כן היא אולי תפנה אותה לקו של דבי.

יעל דיין: חייבים להגביר את המודעות לגופים השונים.

יעל דיין: אפילו המודעות לגופים מייעצים היא קטנה.

יעל דיין: אנו ננסה לעשות איגום של מסקנות כדי לראות היכן ישנה בעיה שצריך לתת עליה מענה, בעיקר בנושא של הפרסום.

יעל דיין: אנחנו בדקנו ומצאנו כי המצב הביטחוני אינו משפיע על אלימות במשפחה.

יעל דיין: במלחמת המפרץ, לא ראינו עלייה במספר מקרי האלימות.

יעל דיין: ישנה התגייסות משותפת של כל הבית, מבחינת הצורך בתמיכה ודאגה לילדים, דברים אשר מאחדים את בני הזוג.

יעל דיין: בכל זאת אני נזהרת מלעשות קורלאציה חד-משמעית.

אליסיה לרנר: אני מייצגת את הלשכה המשפטית בנעמ"ת.

אליסיה לרנר: לנעמ"ת אמנם אין קו חירום, אך יש שירות טלפוני קבוע הפועל כל יום בין השעות תשע בבוקר לחמש אחר הצוהריים, ומטרתו לטפל בפניות על רקע אלימות במשפחה.

אליסיה לרנר: בלשכות המשפטיות שלנו ישנו מענה משפטי לפניות השונות, הפועל משעה תשע בבוקר עד שעה שלוש אחר הצוהריים.

אליסיה לרנר: ללשכות המשפטיות מגיעות 10,000 פניות בשנה.

אליסיה לרנר: 40% או 50% מכלל הפניות, אלו פניות על רקע אלימות במשפחה.

אליסיה לרנר: 70% מהפניות הטלפוניות מגיעות אלינו לשם קבלת ייעוץ.

אליסיה לרנר: הרבה נשים מגיעות אלינו כאשר הן רוצות להתגרש, לשם קבלת ייעוץ, כאשר הן לא חושבות אפילו לספר שישנה אלימות כלפיהן.

אליסיה לרנר: במהלך השיחה עם הנשים הללו אנו מגלים שהאישה נמצאת בסיכון ובאיום גדול מאוד מפני בעלה.

אליסיה לרנר: כאשר אנו מגלים סימנים כאלו, אנו מפנים לקבלת עזרה.

אליסיה לרנר: אנו עובדים בשיתוף פעולה גדול עם ויצ"ו.

יעל דיין: האם ישנו קו חירום או לשכה משפטית ל"אמונה"?

אליסיה לרנר: לשכה משפטית ישנה.

אליסיה לרנר: אני רוצה לציין, כי גם אני רואה עלייה במודעות בקרב הנשים החרדיות.

אליסיה לרנר: אנו רואים נשים חרדיות רבות מגיעות אלינו עקב הפנייה שקבלו מהרב.

יעל דיין: האם מישהו יכול לומר האם התופעה החדשה הזו מצביעה על עלייה במקרי האלימות במגזר החרדי או שזו עלייה במודעות?

יעל דיין: אני שואלת זאת, כיוון שכאשר הייתי מציגה את הנתונים בפני חברי כנסת דתיים ומבקשת את שיתוף הפעולה שלהם, היו אומרים לי כי אצלם לא קיימת התופעה הזו.

יעל דיין: היום כאשר אני מביאה נתונים מדויקים על מקרי אלימות בקרב האוכלוסייה הדתית-חרדית, ומספרת על הקמת מקלטים לנשים דתיות, הם אינם יכולים לומר כי התופעה אינה קיימת אצלם, אך הם עדיין אומרים כי התופעה קיימת כתוצאה מהמתירנות של החברה החילונית.

יעל דיין: חה"כ רביץ וגפני יחלצו לעזרתי כאשר אני זקוקה לה, אבל גם זה תוך כדי הטלת האשמות.

יעל דיין: אני לא חושבת שהעלייה הגדולה בפניות היום, מעידה על כך שהאלימות בקרב האוכלוסייה החרדית הינה תופעה חדשה.

יעל דיין: אני בהחלט מברכת את העבודה שעשה המרכז של דבי, אך גם את הנשים הדתיות עצמן שלהן הרבה יותר קשה לפנות לעזרה, כיוון שהן נמצאות בחברה סגורה.

רות רזניק: כאשר הייתי בניו-יורק ופעלתי עם שירות למשפחות היהודיות.

רות רזניק: ניסינו לבדוק כיצד ניתן להגיע לנשים חרדיות, והגענו למסקנה שניתן להגיע לנשים חרדיות על ידי פרסום המידע במקווה.

יעל דיין: בחוק חובת יידוע, שלצערי איננו חוק חובת דיווח, כללנו אנשי דת, דבר שהסעיר אנשים רבים במליאת הכנסת.

יעל דיין: אני טענתי שדווקא מפני שפונים רק אל הרב בבעיות אישיות, צריך לחייב אותו לדאוג לאותם בני זוג או לאותה אישה, וכן לחייב אותו להפנות אותם למקום הנכון.

יעל דיין: אני טענתי כי צריך לתת הדרכה לבלניות, כדי שתוכלנה לזהות נשים שסובלות מאלימות פיזית, בדיוק כפי שאנו מחילים את זה על אחיות.

יעל דיין: במשרד הדתות סרבו בטענה נוראה, כי הבלניות הן לא ברמה מספקת של הבנה ואישיות מתאימה כדי לתת הדרכה.

יעל דיין: השכר שלהן כל כך נמוך שצריך לדאוג להן מבחינת תנאי השכר שלהן.

יעל דיין: שבועיים מאוחר יותר קבלתי מכתב מהבלניות המבקשות שאני אתעניין בתנאי העבודה שלהן, כיוון שהן עובדות שעות ארוכות, והן סובלות ממחלות שקשורות במים.

יעל דיין: אני מודה לכולכם.

יעל דיין: בהרכב של היום הנושא של קווי חירום הוא די חדש.

יעל דיין: המאמץ הוא לא להקים את קו החירום, אלא להחדיר לתודעת הציבור כי יש למי לפנות.

יעל דיין: יש מדינות שונות, כמו בגוש הקומוניסטי, בהם קווי חירום לא היו זוכים לפניות כלל.

יעל דיין: אדם לא היה לוקח סיכון להתקשר לקו חירום.

יעל דיין: במדינת ישראל הציבור מחפש קווי חירום שונים.

יעל דיין: הדבר הזה הוא אחד הדברים הרחבים יותר שנעשים בעולם המערבי, המחבר את הפרט עם המתנדב שמוכן להקשיב ולהציע.

יעל דיין: הרבה נשים חיות היום בעקבות עזרה של קווי החירום.

רות רזניק: אני רוצה לומר, כי לא הזכרנו כאן היום את קווי החירום לקשישים, אך ישנם קווי חירום לקשישים העושים עבודה חשובה ביותר.

יעל דיין: יש מודעות כפולה בחברה הישראלית.

יעל דיין: ישנה מודעות בקרב הנשים הזקוקות לעזרה, וישנה מודעות בקרב ציבור המעונין להתנדב בארגונים שונים המפעילים את קווי החירום.

יעל דיין: אני חושבת כי אנו צריכים לפתור את בעיית הפרסום.

יעל דיין: אני אפנה למשרד הקליטה, וכן אבקש מהרשות לקידום מעמד האישה לעזור בעניין.

יעל דיין: בתקציב של הרשות לא ניתן לעשות דברים מהותיים כמו בניית מקלט, ועל כן אני אבקש להשתמש בתקציב בשביל פרסום קבוע עם קרדיט מלא לרשות.

יעל דיין: חשוב מאוד להגיע לאיגום של מספר בן ארבע ספרות ארצי, אפילו בעלות של שיחה מקומית.

יעל דיין: אני אבקש מהרשות לברר את האפשרות הזו ולראות עד כמה ניתן לתמוך בזה.

יעל דיין: אני אפנה למשרד הקליטה בבקשה שלא יקצצו בתקציב שהם נותנים לפרסום בשפות הזרות.

יעל דיין: לא דברנו היום על המגזר הערבי, אך גם שם ישנה בעיה גדולה של אלימות.

אליסיה לרנר: בהשוואה לכל יתר המגזרים אין הרבה פניות מהמגזר הערבי.

יעל דיין: ישנן הרבה פניות מהמגזר הערבי, אך הארגונים שהזמנו, אשר עוסקים כמעט כל הזמן בפניות מהמגזר הזה, לא הגיעו לישיבה היום.

מיכל מור: גם במגזר הערבי ישנה מודעות גוברת, כמו ביתר המגזרים, וכמוה מספר הפניות.

רות רזניק: יעל, גילינו היום שישנה המון אינפורמציה שחשוב שנחלק בנינו.

רות רזניק: הייתי מבקשת מהרשות לערוך יום עיון בו כל ארגון יספר על מה שקורה אצלו, כדי שנוכל ללמוד אחת מהשנייה ולערוך איגום ידע.

יעל דיין: אני הייתי מציעה שבמפגש כזה תשתתפנה גם המתנדבות אשר תורמות רבות בקווי החירום.

יעל דיין: אני מבקשת להעביר להן את מילות התודה שלי.

מיכל מור: אני הייתי מציעה גם לדון בנושא הליווי.

מיכל מור: הייתי מציעה שנערוך רשימה של כל קווי החירום ומרכזי הסיוע שעוזרים בליווי המתלוננת למשטרה ובתי המשפט.

יעל דיין: מרכזי סיוע הובילו את העניין הזה של ליווי, ואף קיבלו תקציב עבור זה.

מיכל מור: אני מתכוונת שאנו נארגן ליווי לנשים מוכות.

מיכל מור: כאשר תפנה אליי אישה מאיזשהו מקום בארץ, אני אדע מי באותו אזור יכול ללוות אותה לבתי משפט ולמשטרה.

יעל דיין: תודה רבה, הישיבה נעולה.