הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 141, 2001-07-23 13:30

חברי הוועדה: ח"כ נודלמן ח"כ ענת מאור

מוזמנים: גילה אזולאי יהודית בר-און - מנהלת השירות למשפחה שוש לבבי משרד החינוך עדי ניר שגיא - פסיכולוגית ראשית איריס צור - מרכזת נושא שיוויון בין המינים מרים שכטר - הממונה על שיוויון בין המינים משרד הבריאות חנה מירז - אחות ראשית, בריאות הציבור הרשות לקידום מעמד האישה רונית לב ארי בת שבע שטראוכלר תנועת "הרבה אמהות" מיש"ע רוחי אביטל יעל אברהם יפעת ארליך יעל בן יעקב טובה גרינוולד אביבה וינברגר מור זוננפלד מלכי זוננפלד יעלה חוצדיזן נאוה כהן מלכה מאיר רחל סילבצקי שפרה פאלק דורית פורטוגז מלי שטיגלר מרים שכטר רחל שלף לאה שקלר אמונה יהודית שילת - סגנית יו"ר

סדר היום: מפגש עם תנועת "הרבה אמהות" מיש"ע

יעל דיין: שלום לכולם, אני מתכבדת לפתוח את ישיבת הוועדה לקידום מעמד האישה.

יעל דיין: אמורים להצטרף אלינו בהמשך עוד מספר חברי כנסת.

יעל דיין: זהו יום גדוש, אנחנו בסוף מושב הכנסת וזהו השבוע האחרון לפעילותה במושב זה.

יעל דיין: אנחנו בוועדה זו ובאופן אישי ממשיכים לעבוד גם בפגרה.

יעל דיין: החיים אינם נפסקים, לטוב ולרע, לשמח ולעצוב.

יעל דיין: נפגשתי עם נציגות של תנועת "הרבה אמהות" באופן פרטי, וחשבתי שמן הראוי להרחיב את המפגש ולהקדיש ישיבת ועדה מיוחדת לנושא הזה.

יעל דיין: לא הייתי רוצה להגדיר את "הרבה אמהות" כמגזר נפרד כנשים שגרות ביש"ע.

יעל דיין: מדובר באזרחיות מדינת ישראל, העומדות בתקופה שהינה קשה לכולנו אבל בודאי בעייתית במיוחד לתושבי יש"ע.

יעל דיין: דיברנו על הבעיות הייחודיות שיש לנשים ביש"ע, ובין השאר גם התייחסות החברה הישראלית מחוץ ליש"ע אליהם.

יעל דיין: אני רוצה לפתוח ולומר שהזכויות שלכם והמעמד שלכם הם כמובן שווי ערך לכל אזרח במדינת ישראל, וברצוני לגנות כל ניסיון שנעשה לטעון אחרת.

יעל דיין: ראינו קטעי עיתונות בנושא, בעיקר הקטע של פרופ' שטרנל, המעמיד קבוצה של נשים וגברים בצורה בלתי ראוייה.

יעל דיין: מבחינתי כולנו אחיות.

יעל דיין: יש בינינו תהום פוליטית ואינני מסתירה אותה, תהום פוליטית המתייחסת לשורה התחתונה, לסוף הסיפור הפוליטי ומה יהיה הפתרון הפוליטי הדמוקרטי שיימצא לעצם ההתיישבות ביש"ע.

יעל דיין: על כך יכולים להיות חילוקי דיעות בינינו, אבל חלילה שהם יעיבו על מחוייבותנו כחברה לשמור על שיוויון הזכויות לכל אזרחיה ולנסות להציע פתרון לבעיות הייחודיות שלכם.

יעל דיין: אבקשכם להציג את הבעייתיות ואת הנושאים הייחודיים אותם אנו מתבקשים להבין ולהראות סולידריות למצב.

לאה שקלר: שמי לאה שקלר, אני תושבת עופרה ועוסקת בתחום החינוך לדמוקרטיה וליהדות.

לאה שקלר: מכח תחום זה נחשפתי לעניין האזרחי כקוד משותף או כדרך פעולה.

לאה שקלר: הרגשתי בתקופה האחרונה, בעשרת החודשים שעברו עלינו, טלטלה מאוד גדולה, בעיקר מהפן האזרחי, כאם וכתושבת מקום שחווה חוויה יום יומית של חזית, ובעצם נדרשת לנהל חיי יום יום של שיגרה ושל נורמליות במצב לא נורמלי.

לאה שקלר: התחושה הקשה ביותר היתה למצוא את עצמנו מאוד מבודדים במקום הזה, ולהרגיש כאילו מדובר באיזה שהוא סכסוך אישי בינינו לבין ערפאת וכאילו עלינו להתנהל בסכסוך הזה כחיילים, כמפקדים וכרמטכ"ל, במקום שיהיה קו מאוד ברור מי האזרחים ומי החיילים ומה מקומה של מערכת הבטחון.

לאה שקלר: אי הנחת הזאת הביאה אותנו לשאול את עצמנו מה אפשר ללמוד מתנועת "ארבע אמהות" כמשל.

לאה שקלר: תנועת "ארבע אמהות" חוללה שינוי, כאזרחים במדינת ישראל.

לאה שקלר: הם באו אלינו למפגש והם אמרו לנו שבעצם יש לנו יסוד משותף, כולנו אזרחים במדינת ישראל המחוללים שינוי כאזרחים ולא מעמדה פוליטית.

לאה שקלר: לקחנו את הדברים כאיזו שהיא צידה לדרך.

לאה שקלר: המלחמה על קדושת החיים לא היתה רק נחלתם של "ארבע אמהות", אנחנו נאבקות על קדושת החיים הזאת יום יום, אנחנו אנשים חפצי חיים, יחד עם היותנו אנשים אידיאליסטים.

לאה שקלר: העובדה שיש לנו אידיאולוגיה שעומדת מאחורינו אין משמעותה שאנו מוכנים ורוצים לוותר על חיינו.

לאה שקלר: באנו לפה לחיות.

לאה שקלר: אנחנו אמהות שרוצות לגדל את ילדינו בבטחון, אנחנו רוצים לנסוע בבטחון ולחיות בבטחון, ואנחנו מבינים שהאחראית הבלעדית לבטחוננו הינה ממשלת ישראל.

לאה שקלר: ההתעוררות הזאת הביאה אותנו לצאת עם קריאה אזרחית מוסרית שאומרת פוליטיקה הצידה.

לאה שקלר: חוק יסוד כבוד האדם וחירותו הינו הזכות לבטחון ולחיים.

לאה שקלר: אנחנו אזרחים שווים במדינת ישראל.

לאה שקלר: אנחנו מבינים שהבטחון שלנו הוא לא כמו בהרצליה ולא כמו בתל אביב, אבל גם בתוך המערכת שאנחנו נקלענו אליה יש הרבה יותר מה לעשות כדי לאפשר חיים של נורמליות בתוך המצב הלא נורמלי הזה.

לאה שקלר: מי שערב לבטחוננו ואחראי לנו זו רק מדינת ישראל, כי אנחנו אזרחי מדינת ישראל.

לאה שקלר: התוקף היחידי לישיבתנו במקומות בהם אנו יושבים זו העובדה שאנחנו חלק ממדינת ישראל, והיא הריבונות שלנו.

לאה שקלר: אם מחר זה יהיה איזור של ריבונות פלסטינאית, אולי יהיו כאלה שיחליטו לשבת שם וכאלה שיחליטו שלא, אבל המשותף לכולנו זו התחושה הברורה של שייכות למדינת ישראל.

לאה שקלר: אנחנו לא מובלעת ואיננו מסוכסכים עם ערפאת באופן אישי, אנחנו מדינת ישראל.

לאה שקלר: מתוקף זאת פנינו לכל גורם שהוא, גם במערכת הציבורית וגם שלא במערכת הציבורית, כדי לדבר על הצד האזרחי המוסרי ולבחון מה ניתן לעשות במרחב הזה.

לאה שקלר: ברצוני להרחיב ולומר שבמובן מסויים חשובה לנו המחוייבות של ממשלת ישראל ושל כל המערכות הציבוריות האחראיות במדינה.

לאה שקלר: בהיותנו חלק מהחברה הישראלית ומאחר ונראה שאנו עומדים בפני מאבקים נוספים שבהם תידרש הסכמה לאומית כזאת או אחרת, אי אפשר יהיה לבוא בשום דרישה אם לא היה חיבור ולא היתה מחוייבות ולא התגלתה אחריות.

לאה שקלר: אי אפשר יהיה לבוא ולהגיד אתם מחוייבים מבלי לגלות אחריות כלפנינו בזמן היותנו במצוקה.

לאה שקלר: אני מאוד מודה לך יעל על המפגש הזה ומאוד שמחה על הדברים שאמרת, אני חושבת שיש בינינו הרבה חשיבה משותפת, בקול הנשי, האנושי והמוסרי, שהוא ציר הפעולה שעליו אנחנו מבקשות לפעול.

לאה שקלר: בהמשך הישיבה נקבל סקירה של משתתפות כאן שהכינו סקירה יותר מפורטת, על ענייני החינוך, הבריאות והרווחה.

לאה שקלר: ברצוני לשוב ולהדגיש שאנו מדברות בתמונה מאוד כוללת, וכי אנו רואות בכם הנמצאות כאן, נציגות של ועדות שונות, של תנועות ומשרדים שונים, כזרוע פעולה שאיתה ברצוננו לשתף פעולה.

לאה שקלר: הבאנו עמנו תיקים מסודרים שבהם תוכלו לראות את הנתונים מוצגים בפירוט.

לאה שקלר: חשוב לנו מאוד שתרימו את הכפפה ותציעו את דרכי הפעולה הנראות לכם, בהתאם לכוחכם וליכולתכם לפעול.

לאה שקלר: מעבר לזאת ברצוני להזמין אתכם לסיור.

לאה שקלר: אני חושבת שאינה דומה שמיעה לראיה, וחשוב מאוד שתבואו, תבקרו, תראו איך אנחנו נוסעים, תראו את חיי היומיום שלנו, תראו כמה ג'יפים אתם פוגשים בדרך, או לא פוגשים.

לאה שקלר: אנו מציעים ביקור בכדי לדעת מה באמת נמצא במקום הזה, שיש מי שרוצה להגיד שהוא מעבר להרי החושך, אבל הוא בעצם מאוד קרוב ליד הבית.

לאה שקלר: תודה על המפגש ועל הנכונות, ואני מקווה שהדברים יקבלו גם ביטוי מעשי.

יעל דיין: תודה רבה.

יעל דיין: הזמנתי לישיבת הוועדה נציגים ממשרד הבטחון אבל הם אמרו שהם חייבים דיווח רק לוועדת חוץ ובטחון ולכן לא ישלחו משתתפים.

יעל דיין: מאחר ובנושא הבטחוני מטפלות כל וועדות הכנסת והמליאה אני רואה בזאת התחמקות לא להופיע לוועדה זו אלא בנושאים צה"ליים נשיים או בנושאים של הטרדה מינית במערכת הבטחון.

יעל דיין: לעומת זאת נמצאת איתנו רונית לב ארי, שהינה האחראית על הרשות הממלכתית לקידום מעמד האישה במשרד ראש הממשלה, וכן נציגים ממשרדים אחרים.

מלכי זוננפלד: שמי מלכי זוננפלד, אני גרה במושב מעון שבדרום הר חברון.

מלכי זוננפלד: אני אמא לשישה ילדים ובמקצועי אני דוברת המועצה האיזורית, מורה ובימאית.

מלכי זוננפלד: הצטרפתי ליוזמה הברוכה הזאת של "הרבה אמהות", שעדיין מתגלגלת וצוברת תאוצה בימים אלה, משום שגם אני חשתי כבר חודשים רבים את החסר הזה, הרגשתי שלא מספיק שומעים את הקול הנשי ואת הקול של החיים היומיומיים במציאות הקשה שנקלענו אליה, שנכפתה עלינו.

מלכי זוננפלד: מונחת בפניכם התיקיה שקיבלתם, בתחילה יש שלושה דפים שנותנים איזה שהוא מבוא, ואחר כך אנחנו נכנסים לתחומים השונים, שהראשון בהם הוא נושא הבטחון, ועל כך אני מבקשת לדבר.

מלכי זוננפלד: מכיוון שהדברים רשומים בפניכם, לחלקם אתייחס ועל חלקם אדלג משום שתוכלו לקרוא אותם וחשוב לי יותר להציג את הדברים באופן עקרוני.

מלכי זוננפלד: לפני כמה ימים סיפר לי מישהו סיפור ששמע מחברו, המתגורר באחד היישובים ביהודה ושומרון.

מלכי זוננפלד: אותו חבר הוא קצין בקבע.

מלכי זוננפלד: הוא נסע עם משפחתו לו מהיישוב לירושלים, הילדים ישבו מאחור ואישתו לידו, ושמע את הילדים מדברים, בעוד הוא עסוק בנהיגה ובלהסתכל לכל הצדדים.

מלכי זוננפלד: פתאום הוא נדרך כאשר הבין על מה הם מדברים.

מלכי זוננפלד: הוא שומע שהילדים מתווכחים ביניהם מי עדיף שימות ראשון, אבא או אמא.

מלכי זוננפלד: הם ניהלו ויכוח ענייני והציגו שיקולי דעת לכאן ולכאן, למשל אם אבא ימות אז הפיצויים של הצבא אולי יותר טובים, אבל מצד שני בבית אמא יותר חשובה ואולי אבא לא כל כך יסתדר, אבל לשניהם נתגעגע.

מלכי זוננפלד: הם ממש הציגו סעיפים, בעד ונגד ואיך יסתדרו יותר בחיים אחר כך כמשפחה.

מלכי זוננפלד: דרך אגב הם גם הגיעו לשורה תחתונה והחליטו שבאמת עדיף שאבא ימות משום שמבחינה כלכלית זה יותר יעזור למשפחה, והעיקר אצלהם היה באמת הנושא שאת אמא הם יותר מרגישים בבית והם הרגישו שאולי אבא ילך לאיבוד ולא יצליח.

מלכי זוננפלד: אני מספרת את זה כסיפור מהחיים של עשרת החודשים האחרונים בכדי להבין מה עולה על השולחן של ארוחת ערב, ועם מה מתמודדים ועל מה מדברים, כי אנחנו במשפחה מדברים על מה שקורה לנו בחיים, ואם מה שקורה לנו עכשיו זה שכל יציאה לדרך בבוקר עלול מישהו לא לחזור, אזי זה הנושא שעליו אנחנו מדברים ליד השולחן בארוחת הערב.

מלכי זוננפלד: זהו מצב שקיים בודאי גם בנתניה ובחדרה, הוא קיים בכל מיני מקומות בהם אנו חווים בצורה אינטנסיבית מציאות זו, מצב של איום טרוריסטי על כולנו.

מלכי זוננפלד: אין לי ספק שהמצב אינו רק נחלת יהודה ושומרון, אבל ודאי שביהודה ושומרון הנושא של הכבישים הוא קריטי באופן מיוחד.

מלכי זוננפלד: בנושא זה ברצוני להדגיש שהיום היציאה לדרכים היא יציאה שונה לגמרי מאשר בעבר.

מלכי זוננפלד: ראשית אנשים ממעטים לצאת מהיישובים.

מלכי זוננפלד: הם יוצאים רק למה שהכרחי ואין ברירה.

מלכי זוננפלד: אנשים הפסידו מקומות עבודה, או שעובדים הרבה פחות שעות.

מלכי זוננפלד: בעלי רואה חשבון במקצועו, הוא עובד בירושלים וכל הלקוחות שלו בירושלים.

מלכי זוננפלד: הוא העביר השנה את המשרד שלו למעון ועובד הרבה בשלט רחוק.

מלכי זוננפלד: כשהוא מגיע לירושלים הוא נשאר ללון בעיר למספר ימים כדי לא לעשות את הדרך הלוך וחזור שוב ושוב.

מלכי זוננפלד: אנשים עושים את המקסימום בשביל להבטיח את שלומם ואת קיומם, בגבולות האפשר במציאות הנוכחית, כי עדיין עליהם לפרנס את משפחתם.

מלכי זוננפלד: נשאלת השאלה מה ניתן לעשות מול מציאות כזאת, מה ביכולתי לעשות כשאיני רוצה שהילד שלי ידאג כל כך לשלומי כשהוא יודע שהיום אני בירושלים ואני צריכה לחזור הביתה.

מלכי זוננפלד: בנוגע לפתרונות לטווח הארוך, לכל אחד מאיתנו יש עמדה פוליטית מדינית מה עליהם להיות.

מלכי זוננפלד: אני מדברת כרגע על מצב ההווה אליו נקלענו ברגע זה.

מלכי זוננפלד: אנחנו חיים כאן.

מלכי זוננפלד: אני חיה באיזור שבע עשרה שנה, יש אנשים שחיים עשרים וחמש שנה ויותר.

מלכי זוננפלד: אנשים מגדלים את משפחותיהם.

מלכי זוננפלד: המציאות הזאת הגיעה וכעת עלינו לבחון מה נוכל לעשות בכדי לשמור על חיי ילדינו ועל בטחונם בצורה הטובה ביותר, וכמובן גם על חיי הוריהם.

מלכי זוננפלד: בעניין זה ברצוננו להציג שלוש הצעות פעולה, שאינם הצעות לטווח הארוך אלא מתייחסות למציאות הנוכחית.

מלכי זוננפלד: הצעה ראשונה נוגעת לנושא של נוכחות צבאית בדרכים, דבר שלקח זמן להעלות את המודעות אליו גם בקרב צה"ל, בגלל שזו באמת מציאות חדשה ולא ידעו לכמה זמן נערכים.

מלכי זוננפלד: עלי לציין כי ישנן גזרות שבהם קיימת פריסה צבאית מרשימה גם היום.

מלכי זוננפלד: חטיבת יהודה היא אחת החטיבות, ואני אומרת זאת מניסיון אישי, בה באמת עובדים יום ולילה ונמצאים כמעט בכל מקום אפשרי.

מלכי זוננפלד: אנחנו פוגשים את החיילים הרבה בדרך והדבר נותן תחושה נפלאה.

מלכי זוננפלד: אני עוצרת, פותחת את החלון ואומרת להם שלום, תודה שאתם כאן.

מלכי זוננפלד: מעבר לבטחון האמיתי העולה ברגע שנמצאת עמדה צבאית במקום, דבר הדוחה את המחבלים למקומות אחרים, מעבר לכך תחושת הבטחון היא לא פחות חשובה בעיניי.

מלכי זוננפלד: כאשר אני נוסעת עם ילדיי ורואים את החייל ומודים לו התחושה הזו לא פחות חשובה מעצם הקניית הבטחון בדרך.

יעל דיין: איפה קיים חוסר בנוכחות צה"ל בדרכים?

מלכי זוננפלד: קיים חוסר באיזור שומרון ובאיזור בנימין.

מלכי זוננפלד: אני אומרת זאת מניסיון.

מלכי זוננפלד: בתי לומדת שם, אנחנו נוסעים קילומטרים רבים כדי לבקר אותה, ואנחנו לבד על הכביש.

מלכי זוננפלד: בודאי שיש גם שם פריסה צבאית, אני לא נכנסת לנתונים הכמותיים כי הם לא בידי, אני מדברת כאם הנוסעת לבקר את בתה בבית הספר וחשה שאני לבד בשטח.

מלכי זוננפלד: אני לא רוצה שגם היא תהיה לבד בדרך הזאת.

מלכי זוננפלד: התחום השני המתחלק לשניים הינו הנושא של מיגון הניוד.

מלכי זוננפלד: ראשית בנושא מיגון הרכבים הציבוריים, יש אוטובוסים של אגד ממוגני ירי, הנכנסים לתחומי יהודה ושומרון.

מלכי זוננפלד: הם מאוד מעטים ומאוד יקרים.

מלכי זוננפלד: למושב מעון נכנס אוטובוס שלוש פעמים ביום, ולוקח נוסעים דרומה לבאר שבע וצפונה רק עד קריית ארבע, עשרים קילומטר צפונה ליישוב.

מלכי זוננפלד: בדרך כלל קריית ארבע זו תחנת מעבר בדרך לירושלים, ולכן עליו לקחת מספר אוטובוסים וזה עולה המון כסף.

מלכי זוננפלד: עלות כל נסיעה כחמישים שקל לאדם מכיוון שזו תחבורה מאוד יקרה ומאוד מעטה.

מלכי זוננפלד: אדם לא יכול לבנות את העבודה שלו והסידורים שלו על סידורי תחבורה כאלה.

מלכי זוננפלד: באוטובוסים משתמשים בעיקר תלמידים וחיילי צה"ל.

מלכי זוננפלד: בנוסף ישנם הסעות של המועצות האיזוריות, גם כן מעטות מאוד יחסית לצורך בשטח.

מלכי זוננפלד: לא אכנס לנתונים, הם נמצאים בידיכם.

מלכי זוננפלד: ההסעות עונות על כעשרים וחמישה אחוזים בלבד מתוך הצורכים של מוסדות החינוך וגורמים ציבוריים.

מלכי זוננפלד: גם אם נקבל את כל מה שצריך בתחום הזה, זה עדיין לא מתחיל לשרת את צרכי הפרט, אותי כאם, את בעלי ואת המשפחה עם הצרכים שלה.

מלכי זוננפלד: אתן לכם דוגמא, עוד מעט מתחילה שנת הלימודים וכדי לקנות ספרי לימוד צריך לצאת לעיר.

מלכי זוננפלד: אנשים התארגנו בהסעה פרטית ושילמו מכספם כדי לצאת ביחד לסידורים בעיר, סידורים פשוטים שכל אזרח אינו נדרש להתארגנות מיוחדת בכדי לבצעם.

מלכי זוננפלד: אירגנו את ההורים לאחר צהריים אחד מרוכז ויצאו בהסעה ממוגנת ירי.

מלכי זוננפלד: דבר זה אינו מעשי כסידור יומיומי.

מלכי זוננפלד: אנחנו לא יכולים להמשיך כך.

מלכי זוננפלד: אני כפרט זקוקה לאיזו שהיא עזרה בתחום הזה.

מלכי זוננפלד: העזרה שקיבלנו עד היום בתחום הזה הינה מעטה וגם לא ברורה מידת יכולתה להגן.

מלכי זוננפלד: מדובר בשחפ"צים וקסדות שקיבלנו.

מלכי זוננפלד: הם התקבלו במועצות האיזוריות, ומי שקיבל אותם בפועל אלה עובדי מועצה ועובדי חינוך.

מלכי זוננפלד: גם עובדי החינוך עדיין לא קיבלו כולם, ולתושבים לא נשארו בכלל.

מלכי זוננפלד: התארגנו לאיזו שהיא תרומה והצלחנו בחלק מהיישובים לפתוח מה שנקרא גמ"ח שכפ"צים.

מלכי זוננפלד: מי שמשתמש בשכפ"צ מגן בערך על ארבעים אחוז מגופו.

מלכי זוננפלד: חשוב לציין שההגנה הזאת מוטלת בספק רב משום שמאידך היא מסכנת את הנוסע בסכנת תאונות דרכים, בגלל קושי בשליטה ברכב.

מלכי זוננפלד: מדובר בעשרות קילוגרמים שיושבים על הגוף, זו תחושה של גבס.

מלכי זוננפלד: אני ניסיתי את זה כמה פעמים כשנסעתי וראיתי שאני מסתכנת יותר.

מלכי זוננפלד: יש לי מכשיר ברק, שהוא מכשיר החירום שאיתו אני יוצרת קשר מיידי עם מוקד החירום, ולא הצלחתי להגיע אליו עם השכפ"צ.

מלכי זוננפלד: כלומר הנושא הזה אינו נותן פתרון.

מלכי זוננפלד: היינו רוצים כמובן שלא תהיה בעיה כלל, אך מאחר והבעיה קיימת ועלינו לנסוע בכביש היינו רוצים לקבל אפשרות לרכוש רכב ממוגן ירי, כפי שבעבר קיבלנו את הזכות לרכוש אוטובוס ממוגן נגד אבנים.

מלכי זוננפלד: הנתונים הכספיים נמצאים בפניכם.

מלכי זוננפלד: אנחנו מבינים שדברים כאלה דורשים המון פרוצדורות, חקיקה וכו'.

מלכי זוננפלד: לפי מה שהבנו ישנה ועדת מנכ"לים שתרכז את המשרדים השונים לתוך ועדה אשר תתייחס לבעיות הספציפיות של הבטחון והחיים ביהודה ושומרון בפרט, והצרכים של אזרחים בכלל במדינת ישראל.

מלכי זוננפלד: אולי ועדה זו תוכל לתת פתרון לקידום וליישום הדברים אשר נראים לכאורה מובנים מאליהם, הזכות לבטחון ולחיים של אנשים באשר הם במדינת ישראל.

מלכי זוננפלד: תודה על ההקשבה.

ענת מאור: אני בהחלט בירכתי את חברת הכנסת יעל דיין יושבת ראש הוועדה על קיום הדיון.

ענת מאור: הייתי שותפה לסיור בשטח יחד עם חבר הכנסת בני איילון.

ענת מאור: אני חושבת שכל אזרח ואזרחית צריכים לקבל את התנאים והזכויות שהם זקוקים להם.

ענת מאור: כמו כן העובדה שנשים מתארגנות לפעילות מאוד מקובלת בעיני, בין אם הדבר תואם את דעותיי, כמו תנועת ארבע אמהות, ובין אם אלה דעות הנוגדות לדעותיי הפוליטיות.

ענת מאור: ברצוני להציע הצעה לסדר.

ענת מאור: אני רוצה לומר לך, יושבת ראש הוועדה, שלדעתי עמוד הפתיחה של החומר שחולק לנו מהווה פוליטיזציה של הנושא וכתיבתו הינה שימוש לרעה ברצון הנכון והטוב של יושבת ראש הוועדה.

ענת מאור: מהעמוד הזה ואילך, כל הנושאים של בטחון, היסעים, חינוך ורווחה, הינם בדיוק הנושאים שעל סדר היום.

ענת מאור: אני פונה לוועדה שלא לקיים את הדיון כאשר יש פה דף הצהרה שהוא כתב אישום לממשלה, אגב לא הממשלה שאני בחרתי בה.

ענת מאור: אני רוצה כחברת כנסת לומר לכם שאוזני אינה קשובה לצרכים כאשר נאמר:

ענת מאור: אנו דורשות ממשלת ישראל לקחת על עצמה את האחריות.

ענת מאור: ממשלת ישראל והחיילים עושים המון בכדי להגן עליכם.

ענת מאור: אינני סבורה שצריך "להחזיר את הבטחון", אלא צריך להמשיך.

ענת מאור: זו אכן משימה קשה.

ענת מאור: אני חושבת בכך שכותבים לנו, חברי כנסת, נייר פוליטי בו נאמר שבמצב הנוכחי חיי אדם מופקרים, מובע חוסר הערכה אדיר למה שבנים ובנות שאני מכירה אישית עושים בשטח.

ענת מאור: כמו כן קיימת התנהגות פוגעת של מתנחלים בחיילים וחיילות צה"ל.

יעל דיין: מטרת הישיבה הינה לשמוע ולנהל דיון.

יעל דיין: אני לא עושה צנזורה לחומר שמתקבל בוועדה.

יעל דיין: זה לא חומר ועדה אלא חומר שמגישות אורחות הוועדה.

יעל דיין: אני לא קוראת את החומר המוגש מראש.

ענת מאור: ברצוני לומר לנשים כאן , וגם לך כיושבת ראש ועדה, שאני חושבת שיש פה התעלמות שלנו בזה שמביאים לנו נושאים שלגופם הם צודקים,

יעל דיין: לא מביאים לנו שום דבר, אנחנו בוחרים ומחליטים במה ברצוננו לדון..

ענת מאור: הפתיח כאן הוא פוליטי ביותר.

ענת מאור: אני חושבת שהדבר מעיב על כל צורת הדיון כאשר באים עם כתב אשמה כזה לממשלת ישראל ואחר כך רוצים שנדון לגופו של עניין בבטחון ורווחה.

יעל דיין: זו לא הצעה לסדר.

ענת מאור: ההצעה לסדר היא שאני חושבת שהדף הזה צריך לצאת מפרוטוקול הישיבה.

יעל דיין: החוברת שהוגשה לא נכנסת לפרוטוקול הדיון.

יעל דיין: אני מבקשת שתסיימי את דברייך משום שאת לא ברשות דיבור אלא ברשות של הצעה לסדר.

ענת מאור: אני מבקשת בכל זאת להוסיף שתי מילים.

יעל דיין: אנחנו שומעים כרגע דיווח וזוהי רק ראשיתו.

ענת מאור: עם כל הכבוד, אנחנו שומעים דיווח אחרי דברי מבוא, שהם דברי התקפה.

יעל דיין: דברי המבוא האלה הונחו על שולחננו.

יעל דיין: אני לא מעמידה את הנושא לדיון, בודאי לא כהצעה לסדר.

יעל דיין: את יכולה להגיד שאת מבקשת שאטיל צנזורה.

ענת מאור: אינני מבקשת ממך להטיל צנזורה, אני פונה אל אורחות הוועדה בבקשה להסיר את הדף הזה משולחן הוועדה.

ענת מאור: ברצוני להעיר שלוש הערות לגופו של הדיון, מאחר ובשעה שתיים וחצי עלי לצאת לישיבת סיעה.

יעל דיין: גם אני מפסידה את ישיבת הסיעה.

יעל דיין: אני מאוד מצטערת.

יעל דיין: זה לא ענייננו ואני קובעת את סדר הדוברים.

יעל דיין: אם לא היית מבקשת הצעה לסדר לא היינו מפסיקים כאן את הדיון.

ענת מאור: הדבר נתון לשיקולך.

ענת מאור: אני מבקשת לאפשר לי לדבר לפני השעה שתיים וחצי.

יעלה: שמי יעלה.

יעלה: אני מגיעה מהיישוב ניל"י ומנהלת את בית ספר ני"לי.

יעלה: ברצוני להציג את המצב בנושא חינוך ביש"ע.

יעלה: כמנהלת בית ספר אני שומעת שבכל מדינת ישראל בתי ספר לא מוציאים בכלל טיולים.

יעלה: לא לאיזור ירושלים, ואפילו לא למקומות הנחשבים בטוחים, כמו תל אביב, חיפה או ראשון לציון.

יעלה: כמנהלת בית ספר הדבר מרגיז אותי מאוד.

יעלה: כאדם העוסק בחינוך אני חושבת שזו פשוט קטסטרופה.

יעלה: ולכן אני פה.

יעלה: אני חושבת שעלינו לאסוף את הכוח שלנו, ואני לא עוסקת בפוליטיקה, עלינו לאסוף את הכוח שיושב פה, לא חשוב מה עמדתו הפוליטית, ולהתאחד בכדי שנוכל להרגיש בטחון במדינה שלנו.

יעלה: אציג בקיצור קצת מהצרות שלנו, שאני חושבת שאלה צרות של כולנו.

יעלה: כל יריה שנורית בשטח, ולא חשוב היכן היא, משפיעה ישירות על בית הספר.

יעלה: לנו, ביישוב ני"לי, יש מורות המגיעות מאיזור המרכז, מאיזור מודיעין, רעות ושילת.

יעלה: ברגע שהמורות שומעות על יריה כלשהי הם מרימות טלפון ומודיעות שלא יגיעו לעבודה.

יעלה: על אחת כמה וכמה בכל יש"ע.

יעלה: הם פשוט לא מגיעות.

יעלה: מדובר במורים ואמורים להוביל ולהיות ראש החץ, ומצד שני הם אמהות לילדים והם אומרות בפירוש שהם חוששות לנסוע בכביש.

יעלה: אני מסבירה להם שגם אם יסעו לקניון יש בכך סיכון ומתחננת שיבואו לעבודה.

יעלה: מתברר שכיום רובם באמת לא נוסעות גם לקניון ולא לשום מקום אחר שאינו הכרח.

יעלה: כלומר המצב הוא שהיום בכל מקום מסוכן, ובעניין הזה אנחנו חייבים לטפל.

ענת מאור: כיצד לדעתך ניתן לטפל, האם את סבורה כי יש לחייב את אותה מורה לנסוע לבית הספר?

יעלה: חס וחלילה.

יעלה: מבחינה מוסרית אני לא יכולה לחייב את המורות.

יעלה: יחד עם זה המצב האמיתי הוא שאנחנו פותחות יום לימודים, ומלבד המורות מהיישובים עצמם והמזכירה קורה שאני פשוט עומדת לבד, מול כיתות א' עד ח'.

יעלה: יש לי כבר פטנטים כיצד ללמד את כולם ביחד, והדבר גם חוסך בשעות תקן.

יעלה: בנושא חוגים לילדים יש הרבה מאוד אנשים שהפסיקו לנסוע.

יעלה: אני לא מדברת על המקומות הכי מסוכנים.

יעלה: אנשים מאוד מבוהלים.

יעלה: אני מדברת על עם ישראל בכלל ולא רק על יש"ע.

יעלה: מייד לאחר פיגוע, כל פיגוע, ואני יכולה לדבר גם בשם עצמי כאמא, כולנו עם היד על השלט של הטלויזיה.

יעלה: בכל פיגוע המערכת נכנסת להצפה.

יעלה: כולם מפסיקים לתפקד.

יעלה: היינו רוצים לקבל עזרה בהשתלמויות שיעזרו לנו להתמודד עם מצבי הלחץ.

יעלה: אני חושבת שההשתלמויות האלה רלוונטיות בכל בתי הספר במדינת ישראל, בכל הגנים ובכל המעונות.

יעלה: בני"לי מופעל מטעם המועצה צח"י - צוות חירום יישובי, בכדי שאם חלילה קורה משהו נוכל לאסוף את הכוחות שלנו.

יעלה: אבל גם לזה צריך קצת מימון.

יעלה: לא מדובר על מיליונים.

יעלה: בנושא טיולים, כידוע להוציא טיול היום זה שגעון.

יעלה: אני עומדת מול כל התושבים, ויש עוד הרבה כמוני.

יעלה: כשאני מוציאה טיול, אני מפסיקה לישון בלילה.

יעלה: שלושת רבעי מההורים כועסים עלי ואני מתפללת כל זמן שהילדים נמצאים בטיול שרק יחזרו בשלום.

יעלה: יש ילדים בחינוך מיוחד שהוריהם חוששים לשלוח אותם בדרכים ובוחרים להשאיר אותם במוסדות החינוך ביישובים.

יעלה: אני חושבת שהם צודקים כהורים, יחד עם זה לנו אין את הכוחות המקצועיים לטפל בהם ולכן צריך לחשוב גם על זה.

יעלה: כמו כן יש הרבה מאוד הורים שבגלל מיעוט ההסעות ממוגנות הירי ילדיהם נמצאים הרבה שעות לבד.

יעלה: אני חושבת שעל מערכת החינוך לדאוג להשאיר את הילדים האלה יותר שעות בבית הספר ולתת להם חוגים בשעות אלה.

יעלה: יש לנו הרבה כוחות משלנו, אנחנו לא חסרי אונים לחלוטין וגם מאוד יצירתיים.

יעלה: אבל אני חושבת שצריך לארגן את הנושא באופן מסודר ורישמי, כדי שבתי הספר יהיו פתוחים יותר שעות ויהיה סידור לילדים שהוריהם נאלצים להתעכב.

יעלה: לא מדובר על סכומי עתק.

יעלה: אצלנו בני"לי אנחנו עושות כבר שנים הרבה מאוד שעות בהתנדבות.

יעלה: אלה לא בקשות בשמיים.

יעלה: בנושא הטיולים ברצוני להוסיף ולומר שכאשר אני מוציאה ילדים לטיול משרד החינוך הוא מאוד נוקשה.

יעלה: אני חייבת להוציא אוטובוס ממוגן ירי.

יעלה: אני חייבת לעמוד בכל התקנונים וזו אחריותי להבטיח זאת.

יעלה: יש מעט מאוד אוטובוסים ממוגני ירי, והם לא יודעים לאן לנסוע קודם.

יעלה: כולם חשובים.

יעלה: הדבר מגביל מאוד את האפשרות לצאת לטיולים, ואנחנו משתדלות לא לסטות משום ביורוקרטיה בעניין הזה כי זו באמת אחריות לחיי הילדים.

יעל אברהם: שלום, שמי יעל אברהם, אני תושבת שיל"ה, אם לשישה ועובדת סוציאלית במקצועי.

יעל אברהם: אני עוסקת עשרים שנה במקצוע.

יעל אברהם: בשנתיים האחרונות אני מלמדת פסיכולוגיה וסוציולוגיה באולפנה בעופרה ובמקומות אחרים.

יעל אברהם: ברצוני לנסות להציג את אותו אספקט שאנחנו כעובדים סוציאליים מיומנים נדרשים לעסוק בו, ואני מבקשת לצרף אתכם לתוך המהלך הזה.

יעל אברהם: בעבודה סוציאלית קהילתית מלמדים אותנו שצריך להסתגל לשינויים המתרחשים בקצב התרחשותם, ולפתח תכניות מתאימות, תוך כדי תנועה.

יעל אברהם: כך קורה שאצלנו, לאור ההתרחשות של עשרת החודשים האחרונים, כל יום מביא איתו איזו התרחשות חדשה, צורך חדש שלא הכרנו קודם, ועלינו לפתח פרוייקט חדש או שירות חדש לאור המתרחש.

יעל אברהם: למשל בתחום התפתחות הילד, ילדים קטנים, בגילאי אפס עד שלוש או אפילו עד שש, צריכים לנסוע לפסגות, שזה מקום מרכזי אחד, לקבל שם טיפול או איבחון.

יעל אברהם: פחות ופחות אנשים עושים זאת ופחות ופחות ילדים מוכנים ובשלים לעשות את זה.

יעל אברהם: יש להבין שילדים עם בעיות התפתחות מוטוריות על פי רוב סובלים גם מאיזו שהיא תחושה ריגשית לא כל כך פשוטה.

יעל אברהם: מספיק שירו על הרכב פעם אחת בדרך, וקיבלנו בעיה הרבה יותר מועצמת במובן השלילי שלה.

יעל אברהם: יש צורך לפתח בגושים שונים מרכזים להתפתחות הילד, להביא מרכזים פרא-רפואיים, לשלוח ניידות לטיפול קליני, משפחתי, פרטני וקהילתי.

יעל אברהם: היישובים שלנו מפוזרים מאוד.

יעל אברהם: רק בבנימין מדובר על שלושים ושניים יישובים, במרחקים גדולים מאוד זה מזה.

יעל אברהם: כשצריך להגיע אל המשפחות, לפעמים כשנוסעים בדרך יש מחסומים צה"ליים ואי אפשר לעבור, ואז משתמשים בכוחות מקומיים, שפחות מכירים את המשפחות, הם מכירים את ההתרחשות הכוללת אבל בצורה פחות ממוקדת.

יעל אברהם: הדבר יוצר בעיה תפקודית קשה.

יעל אברהם: כמו כן יש מחסור ממשי בכוח אדם מיומן ומספק לצרכים הללו.

יעל דיין: מה עשו קודם?

יעל אברהם: קודם היתה ניידות גבוהה יותר.

יעל אברהם: בכבישים לא היו בעיות ואנשים נסעו למרכזים בפסגות.

יעל אברהם: היו אוטובוסים מאורגנים לפעילויות של התפתחות הילד ולא היתה בעיה.

יעל אברהם: אמנם לא היה כל כך נוח לנסוע עד חמישים דקות למרכזים מרוחקים אבל לא היתה בעיה אקוטית של חיים ומוות.

יעל אברהם: כיום מוכרחים לפצל את המרכזים ולהפוך את הנושא למבוזר.

יעל אברהם: הדבר דורש משאבים, גם בכוח אדם וגם בתקציבים.

יעל דיין: האם ניתן לומר באופן מובהק שיש היום ילדים הזקוקים לטיפול ולא מקבלים אותו כראוי?

יעל אברהם: ראוי לעשות מחקר אמפירי לעניין הזה מבחינת אחוזים.

יעל אברהם: אנחנו יודעים שמדובר על מקרים רבים.

יעל אברהם: אין כל ספק, ואין בזה עניין פוליטי, שמצב הלחץ המתמשך יוצר מצוקות, והם מתגלגלות לפתחן של מחלקות הרווחה והשירותים לעבודה הקהילתית או משפחתית.

יעל אברהם: יש תשובות כך, יש דברים שניתן לעשות.

יעל אברהם: הדבר הכי חשוב לנו הוא לבנות את החוסן הנפשי של האדם, של הפרט.

יעל אברהם: בסופו של דבר אם נתפרק ברמה של פרטים המדינה תצטרך להשקיע הרבה יותר אחר כך בטיפולים קשים וממושכים יותר.

יעל אברהם: חברה בריאה בנוייה מפרטים בריאים וחזקים.

יעל אברהם: ככל שאדם יהיה בריא יותר בנפשו, הוא מסוגל טוב יותר לעמוד על שלו ולהתמודד, במישור התפקודי, השגרתי והיומיומי.

יעל אברהם: יותר ויותר חברות שלי מתקשות לעשות סלט בערב.

יעל אברהם: כלומר התיפקוד פוחת והולך.

יעל אברהם: לא מדובר במצב קטסטרופלי, אבל אין ספק שצריך יותר שעות מניעה, שניתן לפרוס בכל מיני אופנים, כגון סדנאות תמיכה וסדנאות של וינטלציה, ואפילו יציאה לעיר כדי להתאוורר ולראות סרט.

יעל אברהם: אנשים רבים לא יצאו כבר זמן רב בערב לכוס קפה לחברים בירושלים או בפתח תקוה, משום שהמחיר כבד מידי.

מלכי זוננפלד: לא יאומן עד כמה אלה דברים משמעותיים לחוסן הנפשי.

מלכי זוננפלד: בעבר היינו יוצאים באופן קבוע לעיר, למסעדה, לשבת עם ההורים, או לסרט מפעם לפעם.

מלכי זוננפלד: היום לא עושים זאת.

מלכי זוננפלד: אנשים לא לוקחים אויר.

יעל אברהם: לפני יומיים נסעתי מפתח תקווה הביתה, הייתי רכב יחידי על הכביש, יחידה ברכב, בשעה עשר וחצי בלילה.

יעל אברהם: לא יכולתי לעשות זאת לפני כן.

יעל אברהם: מאריאל עד שילה, במשך שלושים דקות, ראיתי ג'יפ אחד בלבד בדרך.

יעל אברהם: לבד, אני עם עצמי, יכולתי לצעוק על כולם ולחסל חשבונות על כל היום, אף אחד לא היה שם ואף אחד לא שמע.

יעל אברהם: הייתי לבד על הכביש כי אנשים ממעטים לנסוע.

יעל אברהם: אם לא חייבים לא נוסעים.

יעל אברהם: הייתי רוצה ליצור נגישות יותר גבוהה של מטפלים ואופציה יותר זמינה של אנשי מקצוע מיומנים לפי הצרכים להגיע ליישובים.

יעל אברהם: קיימת גם אוכלוסיית הזקנים, קיימת בתחומי המועצות אוכלוסיה מבוגרת, שתמיד פסגות היתה המרכז הקהילתי שלהם וכיום יש בעיה בנושא זה, וגם בחלוקת מצרכי מזון ובנושא התעסוקה.

יעל אברהם: בכל יישוב יש מספר זקנים ובסך הכל נוצרה קבוצה של עשרות אנשים ברמה המועצתית.

יעל אברהם: ברמה הפרטנית היום קשה להגיע אליהם וזו עוד מצוקה.

יעל אברהם: יש גם יותר מובטלים, אנשים שויתרו על מקורות פרנסה מסויימים או עובדים פחות שעות, וזו בעיה של ממש.

יעל אברהם: נושא מנהיגות הנשים ביש"ע הינו רלוונטי במיוחד לדיון הזה.

יעל אברהם: הרבה מאוד נשים לקחו על עצמם אחריות של יושבות ראש ועדות של מצב חרום.

יעל אברהם: היום יש תרגיל גדול באריאל, נערכות סימולציות, שלמעשה הם כבר ממש פרקטיקה.

יעל אברהם: הרבה נשים נמצאות בתפקידי מפתח התנדבותיים לגמרי, וזקוקות להכשרה, למערך תומך ולסיוע מקצועי בכדי לדעת איך לעשות זאת, איך מתקשרים למישהו שנפגע או למשפחתו, איך מודיעים וכדומה.

יעל אברהם: אלה דברים התלויים במשאבים והקצבות.

יעל אברהם: היום אנחנו עושים זאת בכוחות מקומיים.

יעל אברהם: יש צורך להביא אנשי מקצוע בתחום ההתמודדות במצבי לחץ.

יעל אברהם: נושא נוסף הוא הזוגות הצעירים.

יעל אברהם: יש לנו הרבה מאוד זוגות צעירים שרק נישאו, הנמצאים באופן טבעי במצב משברי.

יעל אברהם: זוג שאך נישא עומד בפני הרבה אתגרים של בניית התא הזוגי, על פי רוב כבר בתוספת של ילד אחד וזקוק להדרכה ותמיכה.

יעל אברהם: אנו חשים בחוסר אפילו ברמה של אומנים שיבואו אלינו.

יעל אברהם: כשבקרית שמונה היה משבר אמני ישראל ראו זאת לכבוד לעצמם לבוא ולעודד את הילדים, את הנוער ואת המבוגרים.

יעל אברהם: אצלנו זה קורה פחות, גם מטעמי מכוניות מוגנות ירי.

יעל אברהם: רציתי להביא הצגה במסגרת האולפנה, למדנו פסיכולוגיה התפתחותית על התפתחות ילדים ורציתי להביא הצגה מתיאטרון הקרון כדי שנוכל לנתח אותה על פי הנלמד בכיתה.

יעל אברהם: הם לא הסכימו לבוא, היינו צריכים לנסוע לירושלים.

יעל אברהם: לפעמים זה אפשרי, אבל אני מדברת על תופעה כללית, אני לא יכולה לקבל כמעט שום פעילות הפגנתית שתיתן לי איזו שהיא תחושה שאני גם אדם, שאני יכולה לצאת, להשתחרר ולהנות.

יעל אברהם: זה בהחלט מצב מעיק.

יעל אברהם: הבאתי לכם משהו לסיום.

יעל אברהם: במסגרת הלימודים שלנו בפסיכולוגיה יש לנו פרק שמדבר על התמודדות במצבי לחץ.

יעל אברהם: נושא זה היה מאוד רלוונטי השנה.

יעל אברהם: אמרתי לבנות בואו נעשה פרוייקט כסיכום נושא, אתם תכתובנה על רקע הנלמד ועל רקע המתרחש הצעות לחברות שלכם כיצד ניתן להקל על המצב.

יעל אברהם: בארבע מאות שקל הוצאנו כמה מאות חוברות, ואני רוצה שתעיינו בהם.

יעל אברהם: זה לא מאוד מלומד, זה לא אקדמי וללא ביבליוגרפיה מרשימה, וזה עלה לנו ארבע מאות שקל.

יעל אברהם: לעומת זאת מדור עבודה קהילתית והמחלקה לפיתוח שירותים חברתיים במועצה האיזורית שומרון פיתחו משהו שיוכל להיות על המקרר של כל משפחה ביש"ע, ואולי גם בארץ בכלל.

יעל אברהם: יש כאן דברים שהם מאוד רחבים ולא ממוקדים מיגזרית, והפורמט מאוד יפה, תוכלו להציץ גם בו.

יעל אברהם: הוא חדש ובמקרה לגמרי הוא מוכן כבר היום.

יעל אברהם: זה עולה הון תועפות להוציא כזה דבר.

יעל אברהם: אנו זקוקים לכסף מיוחד לצורך הדברים האלה.

יעל אברהם: אין ברירה.

יעל אברהם: תציצו בזה, אני חושבת שזה דבר חמוד, פרקטי, ומרכז את כל התיאוריות שאנחנו לומדים הרבה שנים.

יעל אברהם: וקיים כמובן נושא בני הנוער, שהינו חלק בעייתי מאוד, ואני רוצה לשים אותו כאן על השולחן.

יעל אברהם: הנוער נמצא בשלב של התבגרות, יש לו הרבה בעיות של זהות והרבה שאלות.

יעל אברהם: הוא חושב שאנחנו מאוד מתונים ומבליגים.

יעל אברהם: כשם שאנחנו מאשימים את שרון בני הנוער מאשימים אותנו.

יעל אברהם: הנוער הזה צריך הרבה תמיכה, סדנאות לפיתוח יכולת לדבר על העניין, לעבד אותו ולהתפתח כאנשים בוגרים ותורמים לעם ישראל.

יעל אברהם: גם זו סוג של אחריות נשית, אישית ולאומית.

יעל אברהם: לסיכום וכפי שעולה מדבריי, אנו זקוקים להרבה הקצאות, והעניין בוער מאוד.

יעל אברהם: תודה לכם.

יעל דיין: הייתי רוצה לשמוע מכם איזו שהיא התמקדות למי אנחנו פונים, כלומר מי הכתובת.

יעל דיין: בדברים מסויימים אני מניחה שמצאתם פתרון קהילתי, גם אם אינו אידיאלי.

יעל דיין: אני חושבת שבכל מקרה אנחנו חייבים להסתכל על התקופה הזאת כתקופת מעבר.

יעל דיין: חילוקי הדיעות שלנו הם מה יהיה בסוף תקופת המעבר.

יעל דיין: אבל לא הייתי רוצה להסתכל על התקופה הנוכחית כמצב של קבע בהערכותנו לכל הדברים שהזכרתם.

יעל דיין: בסך הכל הדברים מתמקדים בעיקר בנושא של מעברים, זאת אומרת נסיעות ממקום למקום לצרכים שונים, ובתיפקוד בתנאי לחץ.

יעל דיין: והדברים קשורים זה בזה, כי גם מצבי הלחץ בחלקם נובעים מתוך ההגבלות על התנועה.

יעל דיין: יתכן שאם היינו פותרים את הדבר הקרדינלי הזה, לא היתה תחושת הבדידות, לא היתה תחושת הסגר הזו, ההרגשה שאני לא יכול ללכת לראות את הסבא והסבתא ושלא באים אליכם.

יעל דיין: במידה מסויימת זו אולי הצגה פשטנית של הדברים, אבל נראה לי שכל כך הרבה מתרכז לעניין של המעברים, של הנסיעה המוגנת ממקום למקום, שפתרונו יציע פתרון גם לדברים אחרים.

יעל דיין: ברור שגם בתי הספר והמורות זה נושא בעייתי.

יעל דיין: עכשיו אנחנו בחופשת הקיץ ואפשר לקוות שתקופת המעבר תיגמר עם פתיחת שנת הלימודים הבאה.

יעל דיין: זה פחות רלוונטי בחודש הקרוב.

יעל דיין: הייתי רוצה לשמוע ממשרדי הממשלה שנמצאים כאן הצעות ממוקדות לפתרונות אפשריים.

יעל דיין: עלינו לנסות לשים את האצבע איפה אפשר לתת פתרונות, ואם זו רק שאלה של רצון טוב אני בטוחה שהוא יימצא.

יעל דיין: כמובן שקיים גם העניין התקציבי שצריך לקחת בחשבון, כי כל תיקצוב נוסף הוא תמיד על חשבון משהו אחר.

ענת מאור: ברצוני להתייחס לנקודה הראשונה בעניין המצוקות החברתיות ובחינוך בתנאי אי ודאות.

ענת מאור: אני חושבת שזו תביעה מאוד לגיטימית לסייע בתחום זה.

ענת מאור: הצעתי היא שאנחנו כוועדה נפנה למשרד החינוך ולמשרד העבודה והרווחה.

ענת מאור: לפני שנה בערך יזמנו פה כינוס גדול בנושא רמת הגולן, והופיעו אנשי מקצוע שהסבירו שבתנאי אי ודאות הצרכים עולים וגדלים.

ענת מאור: בזמנו יוסי שריד שר חינוך דאז באמת הגדיל את התקציב ליישובים שם.

ענת מאור: אני חושבת שזו דרישה אלמנטרית.

ענת מאור: כך גם לגבי משרד העבודה והרווחה בתחומי אחריותו.

ענת מאור: מבחינה זו אני עומדת לרשות הוועדה לפעול ככל שנדרש.

ענת מאור: ברצוני להזכיר כי במקביל קיים גם מאבק של יישובים בתוך הקו הירוק הנמצאים במתח מאוד גדול, וגם פה הממשלה לא עושה דבר.

ענת מאור: אישית אני כבר חודשיים נוסעת בליווי באיזור נחל עוז, ניר עוז, ניר עם ושדרות, וקיימת אטימות ואי עשייה באופן מוחלט בנושא זה.

ענת מאור: חשוב שמבחינה זו נדבר על מה שנקרא קו עימות.

ענת מאור: כל זמן שמצב זה קיים, מוכרחים לסייע.

ענת מאור: הערה שלישית, אני חושבת שאתם הורים ריבוניים, ואל לנו לומר לכם מה אתם צריכים לעשות.

ענת מאור: ברצוני רק לספר את ההיסטוריה ולהציע מה אני מוכנה לעשות בנושא.

ענת מאור: בילדותי הייתי ילדה מפונה.

ענת מאור: במשך שנה ורבע הוריי ז"ל החליטו שאני לא אהיה בנגבה והם הוציאו אותי מהקיבוץ.

ענת מאור: אני יודעת שזו סיטואציה אחרת, אבל אם יהיו משפחות שיהיו מעוניינות בכך, אני מתחייבת לעשות כל שביכולתי בתנועה הקיבוצית בנושא זה.

יהודית שילט: ענת, לכל משפחה אצלנו יש שמונה ילדים.

ענת מאור: נקבל גם שמונה ילדים, לכך אני יכולה להתחייב.

ענת מאור: אם יהיו משפחות מעוניינות אני מתחייבת לנסות לסייע בכך ככל שניתן.

ענת מאור: הדבר הבא נוגע לנושא הבטחון, מעבר למחלוקת הפוליטית, שהיא גדולה מאוד.

ענת מאור: ישנם יישובים שמבחינה בטחונית אי אפשר לדאוג להם.

ענת מאור: מעבר לכל המחלוקת הפוליטית אני סבורה שצריך לסייע לכוחות הבטחון ולא להביא למצבים שפשוט בלתי אפשרי להגן עליהם.

ענת מאור: אני רוצה לסיים ולומר שבמצב זה של אי ודאות ממשלת ישראל חייבת לתת לכל מי שלא מוכן לעמוד במתחים האלה אפשרות להשתלב במקום אחר.

ענת מאור: יחד עם זאת בדברים ששמעתי בנושא החינוך והטיפול בחרדות ובנושא המבוגרים יש צורך בתוספת תקציב, ובודאי בנושאים של מיגון והגנה על חיי ילדים בתוך מצב של מלחמה.

נודלמן: ברצוני לומר מספר מילים בנושא.

נודלמן: מדברים פה על דברים פוליטים ולא פוליטים.

נודלמן: כל הדברים הם דברים פוליטים.

נודלמן: אי אפשר להפריד איפה פוליטיקה ואיפה רק דיבורים.

נודלמן: אני לא מסכים עם חברת הכנסת ענת מאור.

נודלמן: היא לא התנגדה וטענה לפוליטיזציה כשתנועת "ארבע אמהות" עשו דברים פוליטיים.

נודלמן: לצאת מלבנון, זו היתה הסיסמא שלהם.

נודלמן: עכשיו באו אמהות שמשפחותיהם נמצאות בסכנה ורוצות להגיד פה מה שבלבם.

נודלמן: כל האמהות צודקות בכל הדרישות שלהם.

נודלמן: יחד עם זאת יש להבין שאנחנו במצב מלחמה, ואין אפשרות לתת תשובות לכל הדרישות ששמעתי פה.

נודלמן: עזרה סוציאלית, עזרה לילדים וחינוך, בזה ניתן לסייע.

נודלמן: אני מסכים שאם בדרכים היה בטחון הבעיה לא היתה כל כך אקוטית.

נודלמן: אלא שפה בדיוק מדובר בדבר פוליטי.

נודלמן: ממשלה צריכה לעשות הכל כדי שתושבי ישראל ירגישו עצמם בטוחים בדרכים.

נודלמן: זה עניין פוליטי.

נודלמן: אני בעד העמדה שצריך לתת לאנשים בחירה, ומי שלא רוצה לחיות שם צריך לקבל הכל כדי לחיות בתוך הארץ.

נודלמן: אבל לא זה הוויכוח.

נודלמן: אני מקריית שמונה.

נודלמן: בני שירת בלבנון שנתיים וחצי.

נודלמן: אני עבדתי ודאגתי קצת, אישתי לא ישנה בלילות כי בקריית שמונה שומעים מתי יש פיגוע בלבנון, מייד יש הליקופטרים, וכששומעים הליקופטרים בדרך ללבנון אנחנו יודעים שמשהו קרה שם.

נודלמן: אני מבין אתכם.

נודלמן: אני חושב שהוועדה צריכה לפנות למשרד החינוך ולמשרד הרווחה.

נודלמן: אני בטוח שיש הרבה דיונים בוועדת חוץ ובטחון בנושא, אבל גם ועדה זו יכולה לפנות לראש הממשלה ולגורמים בטחוניים כדי לחזק ולהגביר את הבטחון בדרכים ביש"ע.

רונית לב ארי: אני רוצה להודות ליעל, יושבת ראש הוועדה, על הפגישה הזאת.

רונית לב ארי: אנחנו כמעט חצי מצוות הרשות פה, כולל מרי סגניתי ובת שבע שטראוכלר, יועצת ברשות העובדת איתנו, אשר עשתה פעילות ברמת אביב ג' השבוע עם תושבים מהאיזור שלכם.

רונית לב ארי: מרי ואני פגשנו את גב' נעמה שפטר לפני כחודש וכבר אז שמענו על הבעייתיות המיוחדת.

רונית לב ארי: כששמעתי את גב' יעל אברהם היתה לי הרגשה שיש אולי איזו אוטופיה בנוגע למה שקורה במדינת ישראל מבחינת נתינת מענה לצרכים מיוחדים של ילדים, כאילו כל שירות פסיכולוגי עומד לרשותנו ואנחנו מצליחים להגיע לכל מקום.

רונית לב ארי: עלו פה נושאים רגילים של רווחה בעיקר, דברים חשובים ובסיסיים שמדינת ישראל כמדינת רווחה מעמידה לרשותנו כאזרחים, ולצערנו המצב אינו כזה והדבר פה מתחדד.

רונית לב ארי: כל הבעיות שיש לנו במדינה מתחדדות ומקבלות פה עוצמה יותר גדולה.

רונית לב ארי: לצערנו בכל הנושא של רווחה דרך ארוכה לפנינו.

רונית לב ארי: כמנהלת הרשות שמעתי וכתבתי לפניי את כל הנקודות שהועלו, וגם אקרא בעיון את החומר שחולק.

רונית לב ארי: הכפפה שאני יכולה לזרוק היא כזו, אני רואה פה את חברתי גב' יהודית שילת, סגנית יו"ר אמונה, הצעתי היא בנושא של העצמת נשים.

רונית לב ארי: דיברתי גם עם גב' שפטר על נושא זה, היא העלתה את הנושא של מצוקה מיוחדת והצורך בהעצמת נשים.

רונית לב ארי: לכן אם יהיו דברים שאתם תעלו ותרצו שאנחנו נסייע בהם בנושא של מנהיגות נשים, העצמת נשים, נושא שהוא המנדט של הרשות, לא במקום משרד החינוך ולא במקום משרד העבודה והרווחה, ובטח לא בנושא של מיגון.

רונית לב ארי: זו הצעה כללית שתוכל לקבל צורה על פי הצרכים ועל פי הרצון שלכם.

רונית לב ארי: אני מציעה ליהודית לעשות חשיבה משותפת האם יש משהו שאנחנו יכולות לתרום למנהיגות ולהעצמה של נשים כנשים על פי הרצון שלכם, למרות שהתקציב שלנו הוא מאוד צנוע לעומת המשרדים האחרים.

רונית לב ארי: בעניין הזה נשמח לתת יד ולסייע ככל שנוכל.

עדי ניר שגיא: אני כאן נציגה יחידה ממשרד החינוך, ואני רוצה בכל זאת להתמקד בכובע המקצועי שלי.

עדי ניר שגיא: אני הפסיכולוגית הראשית של המשרד.

עדי ניר שגיא: הרבה מהדברים שעלו קשורים בעבודה פסיכולוגית או פסיכו חינוכית.

עדי ניר שגיא: ישנן נקודות נוספות הנוגעות למשרד שאקח על עצמי להעבירם הלאה מאחר והם לא בתוקף אחריותי.

עדי ניר שגיא: אין ספק שאנחנו רואים פה ילדים החיים בתנאי לחץ מתמשכים.

עדי ניר שגיא: אם באוקטובר קראנו לזה שיגרת חירום מבחינה פסיכולוגית, היום זו באמת שיגרה מתמשכת או אפילו בהגדרה מצב של לחץ קשה של חירום או על סף מלחמה.

עדי ניר שגיא: אנחנו מטפלים בכל הילדים בכל קו העימות.

עדי ניר שגיא: השבוע עסקנו בנושא של מה קורה בשדרות, בנחל עוז, בנתניה, בערים שבהם ילדים חווים לחץ וחרדה בחיי היומיום שלהם.

עדי ניר שגיא: לא מדובר רק באזורים של יש"ע.

עדי ניר שגיא: קיים מחסור מאוד גדול בכוח אדם אבל יש התגייסות מאוד משמעותית של הכוחות המקצועיים שנותנים היום עזרה משמעותית, בין אם לילדים באופן ישיר ובין אם במסגרת מערכת החינוך למורים, למנהלי בתי הספר ולהורים.

עדי ניר שגיא: יש כמה בעיות שאנחנו נתקלים בהם במיוחד.

עדי ניר שגיא: הראשונה היא בנושא כוח אדם, כוח אדם שלנו שלא מתגורר ביישובים קשה מאוד לנייד אותו, במיוחד בשעות הערב, שעות שבדרך כלל פוגשים את ההורים.

עדי ניר שגיא: קבוצות עבודה להורים, קבוצות וינטלציה או קבוצות הדרכה מתקיימות בדרך כלל בשעות הערב וזו בעייה עובדתית.

עדי ניר שגיא: יתכן שהארכת יום הלימודים תיתן תשובה לנושא הזה.

עדי ניר שגיא: נעשתה חבירה יפה בין משרדית, עם משרד העבודה והרווחה, משרד הבריאות ומשרד החינוך ליצירת צוותים, אותם צוותים יישוביים שהוזכרו.

עדי ניר שגיא: נעשית עבודה יפה ואנחנו פועלים באופן נקודתי.

עדי ניר שגיא: השפעת הפעולות הללו אינה מורגשת מספיק, כי הצרכים באמת רבים מאוד, מטיפול בפרט חרד ועד עבודה קהילתית שהיא עבודה מניעתית, אם כי קשה לדבר על מניעה כשהצרה כבר מתרחשת.

עדי ניר שגיא: אנחנו עוסקים בכך כל הזמן, יחד עם המרכז שחלקכם מכירים, מרכז מהות בשומרון, הנותן שירותי ייעוץ פסיכולוגיים.

עדי ניר שגיא: הגדלנו את התקן שם ואנחנו מצפים לארבעים תקנים, משרד האוצר אמור לעשות את ההעברה התקציבית למשרד החינוך.

עדי ניר שגיא: אנחנו נערכים עם כח אדם רב יותר.

עדי ניר שגיא: ברגע שיינתנו התקנים נאייש את המשרות בכל יישובי התפר בכדי לתת תשובות לצרכים.

עדי ניר שגיא: כח האדם הזה כרגע חסר.

עדי ניר שגיא: כמו כן ברצוני לומר שלא מדובר בקושי של הילדים בלבד.

עדי ניר שגיא: הקושי הוא בכל הרבדים.

עדי ניר שגיא: בני הנוער למשל לא יכולים לעשות את ההתרחקות הטבעית שהם זקוקים לה במצב הזה, כי ההורים דואגים לבטחון האמיתי הפיזי והבטחון הריגשי נשאר במקום אחר.

עדי ניר שגיא: זוגיות מתפתחת בצורה מורכבת ושונה, לא רק אצל זוגות שמתחילים את דרכם המשותפת.

עדי ניר שגיא: נשים נשארות יותר ביישובים ולא יוצאות ולא מתאווררות, אמהות נמצאות בקונפליקט בין הצרכים ההתפתחותיים של הילדים לבין הקושי לקבל שירותים של התפתחות הילד.

עדי ניר שגיא: בנושא המחקרי, אנחנו היום מתחילים לאסוף נתונים לצרכי מחקר אך זהו מחקר ארוך טווח.

עדי ניר שגיא: אני חושבת שההיסטוריה נכתבת עכשיו.

עדי ניר שגיא: ניסיתי לחפש חומר מחקרי על ילדים בסרייבו או בקוסובו, שם לא היתה התערבות פסיכולוגית מהסוג שאנחנו נותנים כאן בארץ.

עדי ניר שגיא: חשוב לזכור שהשירותים הפסיכולוגיים נותנים עזרה בזמן חירום ולחץ בצורה שאין לה אח ורע בראיה בינלאומית, ואנו יכולים להתגאות בכך.

עדי ניר שגיא: ברגע שיהיה יותר כוח אדם נחבור אליכם, אל האמהות בקהילות ואל הגורמים השונים, כי מומחה חיצוני פחות משמעותי מאשר העצמת אנשי היישובים עצמם, שהם המשאב המיידי הגדול ביותר שיכול לעזור לעצמו.

עדי ניר שגיא: אנחנו ערוכים לתת את העזרה הזאת, אלא שאנחנו במצוקה אמיתית של כוח אדם ואנשי השירותים הפסיכולוגיים ביש"ע יודעים איזו נתינה אנחנו נותנים, כל תוספת תקנים ושעות שרק ניתן.

עדי ניר שגיא: ביום חמישי זה אנחנו עושים לכל הצוותים יום עיון בנושא טיפול בפוסט-טראומה, בשיטה מאוד מיוחדת קצרת טווח, שיתקיים במשרד.

עדי ניר שגיא: אנחנו נותנים תשובות מותאמות אך אין ספק שצריך עוד.

עדי ניר שגיא: לקראת פתיחת שנת הלימודים אנחנו רואים כיעד את העצמת המורים, כי אם המורה חרדה, ארבעים ילדים משלמים את המחיר.

עדי ניר שגיא: יש גם צד יפה באילוצים שנוצרים, כשמנהלת בית ספר עושה כיתה רב גילית מא' עד ח' קורים תהליכים פסיכו-חינוכיים מאוד יפים.

עדי ניר שגיא: מעבר לזה כמובן שמגיעים לילדים תנאים יותר מתאימים ויותר טובים.

עדי ניר שגיא: השירותים הפסיכולוגיים ניסו להתמודד עם בעיית הניידות, על ידי זה שעל אוטובוס שנכנס בתשע ליישוב ויוצא באחת עשרה, במקום לשלוח פסיכולוג אחד אנחנו שולחים שלושה והם מתפזרים לתוך היישוב.

עדי ניר שגיא: גם אנחנו מתמודדים עם הנושא ומשתדלים להיות יצירתיים.

עדי ניר שגיא: כאמור עוד כוח אדם יעזור, ואנחנו מקוים ומצפים לקבלו בהקדם.

עדי ניר שגיא: כרגע הדבר נמצא בין האוצר למשרד החינוך.

עדי ניר שגיא: אנחנו רוצים לעודד העצמה ולחבור לפעולות משותפות.

עדי ניר שגיא: יש כיום עשייה יפה מאוד בין שירותי הרווחה לבין השירות הפסיכולוגי, אבל גם כאן צריך יותר.

עדי ניר שגיא: עלו פה עוד כמה נושאים שרלוונטיים למשרד החינוך.

עדי ניר שגיא: הארכת יום לימודים באמת תיתן תשובה יפה לבעיות שהוצגו, ובתוכה ניתן יהיה לתת גם יותר מענה ריגשי וגם הילדים יהיו יותר שעות במסגרת מוגנת כך שהאמהות יהיו יותר פנויות לדברים נוספים.

עדי ניר שגיא: אני חושבת שצריך למצוא את הדרך להגיע לזה, אני אעביר את זה הלאה בתוקף תפקידי.

עדי ניר שגיא: המשרד מודע למצב, אני חושבת שהשרה והמנכ"לית מודעות לנושא ואני מניחה שיש תשובות אך אינני מוסמכת לתת אותם כאן.

עדי ניר שגיא: אני מבטיחה בכל ההיבט הריגשי, החברתי והסוציו-יישובי, לדאוג ולעשות ככל שניתן.

עדי ניר שגיא: חשוב לזכור כי במקביל למצב הקשה בעיות למידה לא נפסקו, וגם לא משברים בין ילדים או משברים בתוך משפחה, ואולי לפעמים אף הועצמו.

עדי ניר שגיא: עם זאת לפעמים הדינמיקה הזאת עושה גם דברים טובים במשפחה.

עדי ניר שגיא: כמו שראינו בתקופת מלחמת המפרץ החדר האטום יצר יותר גירושים אבל גם יותר חיבורים.

עדי ניר שגיא: בכל משבר יש גם את ההזדמנות וגם את הקושי.

עדי ניר שגיא: אני אומרת באופן כללי, כמומחית למצבי חירום ולחץ, שהילדים אכן משלמים מחיר, כי ההורים שלהם משלמים מחיר ושגרת חייהם נפסקת, ואנחנו כאנשי טיפול צריכים באמת לעשות את המקסימום, ואנחנו עושים זאת במסגרת הקיים כרגע.

גילה אזולאי: שמי גילה אזולאי, אני מפקחת בשירות העבודה הקהילתית באיזור המרכז וגם מרכזת ארצית ליישובים מעבר לקו הירוק.

גילה אזולאי: אנחנו במשרד העבודה והרווחה עובדים באמצעות המחלקות לשירותי רווחה.

גילה אזולאי: אנחנו רגישים לצרכים של התושבים ביש"ע.

גילה אזולאי: דובר כאן באמת על צרכים רבים הקיימים וזקוקים למענה.

גילה אזולאי: חשוב לי לציין כי כבר כיום נעשית עבודה רבה וטובה על ידי המחלקות לשירותי רווחה ועל ידי העובדים הסוציאליים, למרות התקציבים המוגבלים.

גילה אזולאי: לכל יישוב ולכל קהילה יש המאפיינים והדינמיקה שלה.

גילה אזולאי: המשותף לכולם כפי שנאמר כאן זהו המתח והלחץ המתמשך, ולזה יש מחיר כבד מאוד, הן בקרב הילדים, הן בקרב ההורים והן בקרב הקהילה.

גילה אזולאי: ישנן השפעות והשלכות בכמה רמות.

גילה אזולאי: ראשית הנושא של רשתות תמיכה שקרסו.

גילה אזולאי: לא מדובר בקריסה מבפנים, מבפנים רשתות התמיכה, בין חברים ובין הנשים דווקא מאוד התחזקו.

גילה אזולאי: הבעיה היא בתמיכה מבחוץ.

גילה אזולאי: כפי שנאמר המשפחות לא מבקרות ביישובים, החברים מבחוץ לא מגיעים ויש בדידות חברתית קשה מאוד.

גילה אזולאי: נושא שני הוא הנושא של הנוער.

גילה אזולאי: זו בעיה קשה מאוד.

גילה אזולאי: כשיש פיגועים הנוער נשאר בתוך בית הספר, כי הציר חסום ואי אפשר לחזור הביתה.

גילה אזולאי: יש בעיה של בילוי שעות הפנאי, ומחקרים הוכיחו ששיעמום ואי מימוש שעות הפנאי אצל נוער וילדים גורם לנזקים בינם לבין עצמם, בתוך המשפחה ובקהילה.

גילה אזולאי: ישנה בעיה של זוגיות והורות, בעיות שהיו קיימות בעבר הוחצנו והוקצנו כתוצאה מהמצב והלחץ החיצוני.

גילה אזולאי: נוצר לחץ פנימי קשה ביותר.

גילה אזולאי: דובר כאן גם על אוכלוסיית הזקנים ואינני רוצה לחזור על מה שנאמר.

גילה אזולאי: העובדים הסוציאליים שנמצאים בחזית הם תושבי המקום וגם הם נתונים בלחצים ומתחים.

גילה אזולאי: הם צריכים למצוא את האיזון בין השיגרה לבין מצב חירום, ומנסים לשנות את אופי ההתערבות שהיתה קיימת עד כה לכיוון של חיזוק וחוסן אישי וקהילתי.

גילה אזולאי: נאמר כאן שגם בעיות נורמטיביות ומשברים נורמטיבים ממשיכים לקרות גם בתקופה זו, וגם להם צריך לתת מענה.

גילה אזולאי: לא היתה ברירה אלא לשנות את שיטת ההתערבות ולהתמקד בנושא של החוסן הקהילתי.

גילה אזולאי: משמעות הדבר לחזק את התשתית הקהילתית ולפתח אותה, לנסות עד כמה שניתן להעצים את הקהילה, כלומר להעביר את האנשים ממצב של חוסר אונים למצב של יותר קבלת אחריות ושליטה על החיים.

גילה אזולאי: ביישובים רבים הכשרנו ואנחנו מעודדים הכשרת פעילים הלוקחים על עצמם אחריות ופועלים יפה מאוד.

גילה אזולאי: הם חזקים ונותנים ביטוי למשאבים הפנימיים הקיימים אצלם.

גילה אזולאי: אנחנו דואגים למתן הכשרה, כלים ומיומנויות לפעילים אלה אבל יש צורך גם בתחזוקה ותמיכה.

גילה אזולאי: אנשים שפועלים במצבי משבר ולחץ חייבים לקבל כלים יותר מתוגברים וגם בונוסים ותגמולים, כמו יציאה לימי עיון ומשהו לנשמה, ולזה אין לנו מספיק תקציבים.

גילה אזולאי: בנושא הנוער הוכח שנוער מקבל עזרה טוב יותר מנוער מאשר ממבוגרים.

גילה אזולאי: אנחנו מנסים לפתח מנהיגות גם בקרב נוער, אנחנו מעודדים ומנסים להכשיר את הנוער למטרה זו ואם נתוגבר נעשה זאת ביותר יישובים.

גילה אזולאי: בנושא זוגיות והורות, קבוצות תמיכה וסדנאות להורים, הדבר קיים, אנחנו מתקצבים אותו מאחר ומאוד חשוב לנו שלאנשים תהיה מסגרת לפרוק בה את המתח והלחץ ולקבל כלים להתמודדות, מסגרת שתהפוך לקבוצת תמיכה, במיוחד לנשים שכל הנטל נופל על כתפיהם.

גילה אזולאי: בנוסף אנחנו מנסים ליצור רשתות תמיכה חיצוניות, כגון יצירת קשרים הדדיים בין נוער מבחוץ לנוער הנמצא ביישובים.

גילה אזולאי: אלה כיווני מחשבה בלבד, ואני תקווה שנגיע ליישומם.

גילה אזולאי: עלינו לשבת עם המחלקות ולדבר על נושאים כגון אימוץ משפחות הנמצאות ביש"ע על ידי משפחות מבחוץ, אירגון אירועים משותפים וכדומה, כי נושא רשתות התמיכה כחיזוק ועזרה הדדית חשוב ביותר.

שוש לבבי: שמי שוש לבבי, אני מנהלת אגף רווחה וקליטה בעיריית אריאל.

שוש לבבי: אני רוצה להצטרף ולתמוך במילה שהזכרת בפתח דבריך והיא סולידריות, על מגוון הרבדים שלה.

שוש לבבי: אני רוצה לדבר על סולידריות במובנה הקונקרטי.

שוש לבבי: אנחנו מרגישים שיש איזה שהוא רצון להתפרקות מאחריות שמורגש מהרבה מאוד מערכות ממשלתיות.

שוש לבבי: אני רוצה להזכיר כאן את הנושא של החלטות קב"טים של משרדי ממשלה לגבי הוראות בטחון לעובדים שלהם, שבעצם מונעים מהעובדים לתת שירות ביהודה ושומרון, ללא שום אבחנה וללא התייחסות להוראות אלוף הפיקוד.

שוש לבבי: אני חושבת שלא נתקלתי בקב"ט אחד של משרד ממשלתי שאני באה איתם במגע שלא נתן הוראה לעובדים שלו לא להגיע לשומרון, וכל פעם זו מלחמה חדשה אליה אני מגייסת את ראש העיר ואנשים מכל מיני מערכות כדי להילחם בגזירה הזאת, שלבסוף מסתבר שאין לה כל בסיס.

שוש לבבי: אנחנו מגיעים למצב שעובדים מגיעים בהסתר לעבודתם באריאל, שלא לדבר על המצב ביישובים הנמצאים עמוק יותר בשומרון.

שוש לבבי: אנחנו פתחנו לפני חצי שנה שירות של בריאות הנפש בעיר.

שוש לבבי: באריאל בכלל יש מגמה לספק את כל השירותים, גם לנו וגם ליישובים סמוכים אלינו.

שוש לבבי: הפסיכיאטר מגיע בסתר מכיוון שהקב"ט של משרד הבריאות לא נותן לו אישור להגיע לאריאל אלא ברכב ממוגן ירי.

שוש לבבי: אין בנמצא רכב ממוגן ירי.

שוש לבבי: יש הוראה של אלוף הפיקוד שלאריאל ניתן עכשיו להגיע ברכב לא ממוגן ירי.

שוש לבבי: אני חושבת שהנושא הזה של סולידריות הוא בעצם אבן היסוד של החוסן שלנו.

שוש לבבי: אם נרגיש שיש מחוייבות, שיש מעורבות והתייחסות מיוחדת לצרכים שלנו, יהיה לנו הרבה יותר קל לשמור על חיי שיגרה ולקיים את היישוב.

שוש לבבי: אם עכשיו, בתקופת מעבר, יהיו איזה שהם תמריצים מיוחדים, לא לאיזור עימות אלא לאיזור חזית, תהיה גם משמעות להרבה מאוד דברים.

שוש לבבי: מצד אחד יש יותר תקנים של פסיכולוגיים, אבל השירות הפסיכולוגי באריאל ריק, כי אין אנשים שמוכנים להגיע.

שוש לבבי: ואריאל היא רק קצה הקרחון, הקרחון כולו הוא הרבה יותר עמוק בשומרון.

שוש לבבי: יתכן שאם יהיו תמריצים מיוחדים אני מאמינה שאפשר יהיה לגייס אנשים.

שוש לבבי: אני חושבת שלדברים האלה יש צורך לתת את הדעת.

שוש לבבי: ברצוני להתייחס להצעה שהועלתה לקיים יום לימודים ארוך.

שוש לבבי: זו הצעה מאוד משמעותית, במיוחד לגיל הרך, ויישומה יאפשר להורים לקיים איזה שהם חיי שיגרה, לעבוד בעבודתם הרגילה, והדבר יתרום גם לבריאותם הנפשית של הילדים שנמצאים במסגרת.

גילה אזולאי: חשוב לי להוסיף ולומר שאנחנו עובדים בשיתוף פעולה עם משרדים שונים.

גילה אזולאי: יש לנו צוות בין מקצועי שעובד ביחד.

גילה אזולאי: אנחנו עובדים עם המתנ"סים, עם המפע"מים, עם משרדי החינוך והבריאות, במטרה לעשות איגום משאבים, של מידע, של ניסיון, של עזרה הדדית ושל גיוס תקציבים.

גילה אזולאי: אנחנו מנסים לעבוד גם בתוך היישובים וגם מחוץ להם בשיתוף מערכות ושיתוף תושבים.

יעל דיין: אמנם יש שיתוף מערכות אך עדיין הבעיות לא נפתרות.

יעל דיין: יש שיתוף פעולה, ואם אחר כך הבעיות נשארות אותם בעיות, זה לא משנה אם האוטובוס צריך להביא ילדים לבית ספר או מורה ללמד בשעות אחרות או פסיכיאטר או פסיכולוג, או להוציא תושבים מהיישוב החוצה.

יעל דיין: למרות שיתוף הפעולה המרשים עדיין אין מספיק אוטובוסים.

יהודית בר און: אמרת בתחילת הדיון שמשרד הבטחון לא רצה להגיע.

יהודית בר און: המשרדים נערכים למצב, יש להם את היכולת והמוכנות לשינויים.

יהודית בר און: משרדי הרווחה והחינוך מתארגנים מחדש ונותנים משאבים נוספים.

יהודית בר און: אבל יש דברים שהם יכול לעמוד בהם, כמו בנושא ההסעות.

רחל סילוצקי: אני מייצגת פה סבתות.

רחל סילוצקי: אני לא גרה ביש"ע, אבל יש לי חמישה נכדים החיים שם.

רחל סילוצקי: אני חושבת שאני מייצגת מאות ואלפי נשים מכל מיגזרי הקשת הפוליטית שיש להם ילדים ונכדים שחיים באריאל או במעלה אדומים או במקומות אחרים ביש"ע וחיות בחרדה.

רחל סילוצקי: כלתי נוסעת כל יום לשערי צדק, היא רופאה ומצילה חיי אדם, ויש לה שני ילדים בבית המחכים עד שבע או שמונה בערב שאמא תוכל להגיע הביתה, כי הכביש סגור.

רחל סילוצקי: אני חושבת שהבעיה אכן מתמקדת בנושא של הכבישים ביש"ע.

רחל סילוצקי: בשאר האיזורים בארץ הבעיה מתמקדת במקומות ציבוריים והגנה נכונה במקומות ציבוריים.

רחל סילוצקי: ביש"ע לדעתי ניתן להפוך את הכבישים לבטוחים יותר.

רחל סילוצקי: אני לא מומחית בנושא אבל זה לא נראה לי משימה בלתי אפשרית.

רחל סילוצקי: אם משרד הבטחון והממונים על הנושא ישקיעו את המאמצים, את הכספים ואת הכח אדם בכדי שהכבישים יהיו בטוחים אזי הפסיכולוגים יוכלו להגיע, הילדים יוכלו לנסוע והחוגים יתקיימו, והרבה מהצרכים שנעשו כל כך קשים יהפכו להיות משהו אפשרי.

רחל סילוצקי: אנחנו לא מצפים למאה אחוז.

רחל סילוצקי: המדינה הזאת אף פעם לא חיה במצב של מאה אחוז, מאז שאני מכירה אותה, ואני נולדתי בערך עם קום המדינה.

רחל סילוצקי: אבל אפשר להגיע למצב נסבל.

רחל סילוצקי: כיום המצב הוא בלתי נסבל.

רחל סילוצקי: זה בלתי נסבל שאני נוסעת לנכדים שלי לפחות פעם בשבוע כדי שהם לא ירגישו שהם במצור.

רחל סילוצקי: אין לי מיגון בכלל.

רחל סילוצקי: מיגון לירי לא מתאים לרכב שלי, ומיגון לאבנים אינו יעיל במצב היום.

רחל סילוצקי: אני צריכה לתת להם הרגשה שהם לא במצור ואני נוסעת לפחות פעם בשבוע.

רחל סילוצקי: אני עוברת את כביש המנהרות וחוזרת בלילה.

רחל סילוצקי: אני מוכנה לפחד כדי שהם לא יהיו על הכביש.

רחל סילוצקי: אני ראיתי שברגע ששמו מחסומים וישנם יותר מחסומים על הכביש, יש יותר רכבים ישראלים שנוסעים ובכביש הזה יש הרגשה בטוחה יותר.

רחל סילוצקי: לדעתי ניתן לעשות זאת בקנה מידה רחב, וזה השלב הראשון, יותר נוחות ובטחון לרכבים הנוסעים על הכביש.

רחל סילוצקי: אני לא מצפה למאה אחוז הגנה, אני מצפה לנוכחות ולהרגשת הנוכחות הזאת.

רחל סילוצקי: נכדי בן התשע אומר לאביו, שהוא עורך דין שעושה דוקטורט, אבא אני מפחד שתיסע בכביש המנהרות, הבן שלי אומר לילד תראה, סוגרים את הכביש שיש בעיה, עונה לו בנו, קודם יש בעיה ואחר כך סוגרים.

רחל סילוצקי: אני חושבת שיש פה קבוצת אמהות וסבתות, נשים שיכולות לדרוש את הדבר הזה בצורה מאוד ברורה.

רחל סילוצקי: אפשר לעשות זאת.

רחל סילוצקי: אלה הבנים שלנו שעושים את זה, הם החיילים.

יהודית בר און: מתוך היכרות רבת שנים עם פעילותך, יעל, ראיתי שהצלחת לעשות דברים שאחרים לא הצליחו ולהביא משרדים שלא דיברו אחד עם השני לשבת סביב שולחן אחד ולעשות דברים ביחד.

יהודית בר און: אני חושבת שפה מאוד מתבקש שיתוף הפעולה, רק אם כולם יפעלו יחד ניתן יהיה לשפר את המצב.

יהודית בר און: כל עוד אין שותפות, לא תעזור כל התמיכה והטיפולים הזוגיים והקהילתיים שניתן.

יהודית בר און: אנו הופכים את כל עם ישראל לנזקקים לטיפול.

יהודית בר און: יש מצב שעלינו להתמודד איתו, וכרגע אנו זקוקים להתערבותו המיוחדת של משרד הבטחון, וכל עוד הם לא פה סביב השולחן, אנחנו יכולים לקטר ולשבת אחיות יחדיו וזה בסדר גמור, אבל לא זה הצורך האמיתי.

יעל דיין: צר לי שאת רואה בישיבה זו "קיטור" חסר תועלת בגלל שנציגי משרד הבטחון לא יושבים כאן.

יעל דיין: הוועדה אינה צינור שאם הם סותמים מהצד שלהם אז הוא סתום.

יעל דיין: זה ערוץ דו צדדי.

יעל דיין: הפניה שלי אליהם איננה מותנית בעובדה שהם ישבו בדיוני הוועדה.

יעל דיין: לוועדת כנסת יש סמכויות משלה.

יעל דיין: יש שרים שבמשך שנה מוזמנים לדיונים הנוגעים בענייני משרדם, הם לא באים כי אינם רואים בוועדה הזאת ועדה חשובה.

יעל דיין: הדבר אינו מונע מאיתנו לעבוד מול המשרדים שלהם בצורה מאוד אינטנסיבית.

יעל דיין: אנו עוסקים בנושאים מול כל משרדי הממשלה, כולל משרד הבטחון.

יעל דיין: הוועדה עושה סיכום לפי הדברים שנשמעים כאן, ואנחנו פונים למי שצריך לפנות, ללא קשר לנוכחותם בדיון.

יהודית שילת: ברצוני להעיר שלוש הערות.

יהודית שילת: ראשית ברצוני להביע את הערכתי ליכולתך לעשות הפרדה בין העמדות הפוליטיות לבין פתרון הבעיות החברתיות של אזרחי מדינת ישראל.

יהודית שילת: כבר ראינו שלא כל אחד יכול לעשות זאת.

יהודית שילת: לדעתי מתוקף תפקידך ומעמדך את יכולה באופן אישי וכיושבת ראש ועדה לתרום יותר לתחושת הסולידריות.

יהודית שילת: להתריע על כך שלא יתכן שאדם כמו פרופ' שטרנהל יוכל לכתוב את מה שכתב ועיתונאי כמו גדעון לוי יוכל לכתוב דברים כמו "אתם לנפשכם".

יהודית שילת: אחת התוצאות של גישה זו היא שאולי אתם גם תקחו את החוק לידיים כי הרי אתם לנפשכם.

יהודית שילת: זו גישה הרסנית משני הכיוונים.

יהודית שילת: את יכולה לתרום לזה שהסגנון הזה לא יתקבל בציבור, לא יהיה לו מקום והוא יהיה כבומרנג למי שמוכן להשתמש בו.

יהודית שילת: הערה שניה, יכול להיות, דווקא לאור כל ההצעות שעלו פה, שכדאי לעשות איזו שהיא ועדה שמאגמת את כל הגורמים המטפלים, בכדי ליצור איזה שהוא סדר עדיפויות ראשון.

יהודית שילת: יכול להיות שבסך הכל נישאר עם אותם התקציבים שיש היום, והתקציב לא יצטרך לגדול אלא סדר העדיפויות יהיה נכון יותר.

יהודית שילת: אם למשל אנחנו מזהים את זה שהתנועה בכבישים היא לא רק עניין של חירות פיזית אלא גם עניין של חירות נפשית, דבר שבסופו של דבר נותן לאדם תחושה שהוא בן חורין וחופשי לבוא ולצאת כרצונו, אם אנחנו מאתרים את זה כמקור הראשון ליצירת הלחץ, יתכן שמשרד העבודה והרווחה צריך להעביר דווקא חלק מהתקציבים שלו למשרד הבטחון בכדי לאפשר יותר תנועה חופשית בכבישים.

יהודית שילת: ואם אי אפשר לאפשר תנועה חופשית בכבישים עם רכבים ממוגנים אולי ניתן לעשות זאת עם יותר סיורים של ג'יפים בדרך.

יהודית שילת: נראה לי שנושא התנועה הוא קריטי לבריאות הנפש, לא רק ליכולת התפקוד הפיזית ולניהול משק הבית.

יהודית שילת: ולכן צריך להשקיע את כל המשאבים שניתן במצב שמשפיע על בריאות הנפש, במה שתנועה חופשית יוצרת לבריאות הנפש.

יהודית שילת: אם אנשים ירגישו שיש להם יכולת יותר גדולה לנוע בדרכים בבטחה, אזי גם אם העובד הסוציאלי לא יגיע אליהם הם יסעו אל העובד הסוציאלי.

יהודית שילת: תהיה להם יותר אפשרות לטפל בצרכים האחרים.

יהודית שילת: זה נראה לי הדבר החשוב ביותר.

יהודית שילת: אפילו במשרד החינוך יתכן ועלינו לוותר על חלק מהתקציבים בתחום מסויים בכדי להעבירו לטיפול בתנועה החופשית בכבישים, ואז אנשים יוכלו לקבל את הצרכים שמשרד החינוך לא יוכל לתת במקומות אחרים.

גילה אזולאי: האם את מדברת על הוועדה הבין משרדית שדיווחתי עליה קודם?

גילה אזולאי: ועדה כזו קיימת כבר היום.

יהודית שילת: לא דיברתי על משהו מוגדר, אם את אומרת שמה שקיים כבר מתאים לרעיון שאני מציעה, אז זה מצויין.

גילה אזולאי: יש צוות בין מקצועי שיושב ביחד ודן במצב.

יהודית שילת: השאלה היא האם הוא עושה את ההערכה הזאת, של איפה הדבר הכי חשוב להשקיע בשביל רווחת הנפש.

יהודית שילת: אם נושא התנועה הוא הנושא הקריטי צריך ללכת ולהאיר בכל הזרקורים על המקום הזה.

שוש לבני: יש תחומים שלפחות שלושה משרדים מטפלים בהם.

שוש לבני: לכל אחד יש תקציב בדיוק לאותו נושא.

שוש לבני: משמעות הדבר שאין איגום משאבים אמיתי.

יעל דיין: אם יש הסכמה על כך שנושא התנועה הוא הראשון בסדר העדיפויות, חשוב שכל מסגרת המנסה לתת פתרונות תכיר בחשיבותו.

יעל דיין: משמעות הדבר שאוטובוס או רכב מוגן ירי חשוב יותר משני תקנים נוספים, נכון לרגע זה.

יעל דיין: אני מניחה שיש הבדל בין יישובים שונים, לא רק לפי המיקום הגיאוגרפי והמרחק מהגבול אלא גם לפי גודל והרכב האוכלוסיה.

יעל דיין: הצרכים של מקום קטן ומבודד הם שונים ממקומות בינוניים וגדולים, אשר ללא ספק יכולים לפתח את הסולידריות הפנימית.

יעל דיין: העניין של סולידריות פנימית הוא לטעמי חשוב מאוד.

יעל דיין: אני הייתי ילדה במלחמת השחרור ועברתי את כל המלחמות במקומות יישוב שונים, ואני חושבת שבמקומות בינוניים וגדולים המערכת הפנימית מאפשרת להם היערכות השוברת בדידות ושונה לגמרי מהמקומות הקטנים.

יעל דיין: לכן גם סדרי העדיפויות בתוך יש"ע צריכים להיות כאלה שמי שנתון במצוקה גדולה יותר צריך לקבל את העדיפות.

יעל דיין: חורה לי כשאומרים על מקום שהוא כל כך קטן שבשביל מה בכלל הוא צריך להיות שם.

יעל דיין: את הדברים האלה לא שמים על השולחן היום, כי אין לזה שום משמעות.

יעל דיין: אם תתקבל החלטה שמקומות המונים שלושים משפחות מתפנים אז הם יתפנו.

יעל דיין: לא זה הנושא העומד היום על הפרק.

יעל דיין: ודאי שיש סדרי עדיפויות.

יעל דיין: יישוב כמו עופרה, שהינו יישוב חזק מבחינה חברתית ומבחינת הרכב אוכלוסיה זקוק כמובן גם הוא לניידות בטוחה כמו כל מקום אחר, ולפעמים אפילו יותר, אבל ודאי טרם מוצה הפוטנציאל של החוסן הפנימי.

יעל דיין: בתחילה חשבנו שהמצב הזה יסתיים במהירות.

יעל דיין: אני מדברת היום במושגים של פתיחת שנת הלימודים הבאה, ואני אפנה למשרד החינוך בכדי להיערך מבעוד מועד לפתיחת השנה.

יעל דיין: מי חשב בהתחלת שנת הלימודים הקודמת שנצטרך להיערך לשנה נוספת.

יעל דיין: אני רואה את המצב כמצב ארעי וכתקופת מעבר, אבל לא מבחינת הגדרת הזמן.

יעל דיין: אנו מכירים בהיסטוריה שלנו מצבים שנראים כמצב ארעי ונמשכים שמונה עשרה שנה, כמו לבנון, או מצב ארעי כמו מלחמת התשה או קו עימות בצפון.

יעל דיין: לא ניתן לאמוד זאת בזמן.

יעל דיין: ולכן יש דברים שאסור שהם יהפכו למצב קבע.

יעל דיין: חלילה שאוכלוסיה כה גדולה ומגוונת תיכנס למינהג קבע של הסתגרות ולחץ.

יעל דיין: יש כאן איזון עדין בין דברים הנובעים מהמצב לבין דברים אחרים שחייבים להתייחס אליהם בקנה מידה של ארעיות.

יעל דיין: חייבים לדעת שיש למצב מגבלה של זמן, ובו זמנית להיערך מבלי לתחום את הזמן.

יעל דיין: וכאן נכנס העניין התקציבי.

יעל דיין: יש לדרוש ממשרד החינוך, ממשרד הרווחה ומשרד הבטחון תקציב לשנה, בלי חישוב חודשי, ואפשרות לעשות בתוך התקציב הזה סדרי עדיפויות כפי שיידרש.

יעל דיין: אם ירווח המצב, מה טוב, ואם בתום שנת התקציב נימצא עדיין באותם מצוקות, זה יהפוך להיות תקציב קבוע.

יעל דיין: אני אפנה למשרד החינוך, למשרד הבטחון ולמשרד הרווחה, ולדעתי גם משרד הבריאות צריך לתגבר דברים מסויימים בתחום אחריותו.

יעל דיין: אפנה בדרישה לתקציב מעבר מעכשיו עד חודש ינואר.

חנה מירז: אני נציגה של משרד הבריאות.

חנה מירז: ברצוני להתייחס לנושא השימוש ברכב הממוגן.

חנה מירז: מדובר בעלות של שמונה מאות דולר ליום, עלות גבוהה מאוד, והרכב הממוגן לא מספיק זמין.

חנה מירז: כשיש רכב האחיות נוסעות ליישובים.

יעל דיין: יש לערוך מיפוי של הצרכים, מה המענים שניתנים ואיפה המענה נפגש עם הצרכים.

יעל דיין: לפעמים הפתרון הוא ריכוז של כמה מקומות קטנים, לפעמים ניתן להשתמש בריכוזים שהיו קודם ולפעמים הפתרון הוא דווקא לבוא לירושלים או לפתח תקווה.

יעל דיין: לפעמים ההשקעה הטובה היא להאריך קצת ולהגיע למקום הטוב ביותר מאשר לתת פתרון מקומי בלתי מספק.

אביבה וינברגר: שמי אביבה וינברגר, אני תושבת שילה.

אביבה וינברגר: אני מודה על האפשרות שניתנה לנו לומר את מה שיש לנו לומר.

אביבה וינברגר: אני חושבת שטוב יהיה אם נוכל לנצל את היכולות שלך ואת הקשרים שלך באמצעי התקשורת, ולתת מקום לפורום של נשים מיש"ע, לתת לנושא זמן בתקשורת בכדי להעביר את המסר לציבור.

אביבה וינברגר: אני חושבת שאנחנו מתקבלים בדה-לגיטימציה, והדבר קשור אולי לחלק הפוליטי, ואפשרות לקבל זמן ומקום להתבטא תוכל לסייע מאוד.

יעל דיין: אני יכולה להבטיח שבזמן המועט שאני יכולה לקבל בשביל עצמי אני מוכנה לחלוק אתכם.

יעל דיין: בנוסף לכך אפילו הודעה שיוצאת בסיכום ישיבת הוועדה ומופצת לכל התקשורת, מעמידה דברים על המפה ונותנת שמות של אנשי קשר.

יעל דיין: אנשים רושמים את זה בפניהם ופונים אלי כתוצאה מכך.

מלכה מאיר: שמי מלכה מאיר מעופרה.

מלכה מאיר: ראשית ברצוני לומר לך יעל שאני מרגישה שעצם המפגש הזה נותן לי המון כח, אני חושבת שכולנו חשות כך.

מלכה מאיר: יש חשיבות רבה להרגשה שאנחנו לא לבד ושיש הרבה מאוד נשים בכל רחבי הארץ שהם איתנו, במישור של אמהות החיות במצוקה מסויימת, וסך הכל מבקשות להמשיך לחיות ולקיים את משפחתם.

מלכה מאיר: ברצוני לחדד את הנקודה של היישובים הקטנים מול היישובים הגדולים.

מלכה מאיר: זו נקודה מאוד חשובה, ואין פה כמעט נציגים של יישובים קטנים.

מלכה מאיר: עופרה הוא באמת יישוב חזק יותר, גם מעצם היותו גדול יותר, וגם בנושא התנועה והניידות.

מלכה מאיר: אני עבדתי חצי שנה ביישוב עלי, שנמצא צפונית לעופרה, ועכשיו אני עובדת בירושלים.

מלכה מאיר: לעלי לא נסעתי ברכב, כי צפונית לעופרה כמעט ואין תנועה על הכביש.

מלכה מאיר: ואילו לירושלים אני נוהגת כי לירושלים מעופרה נוסעים, וזה מאוד מחזק.

מלכה מאיר: עצם העובדה שרואים מכוניות על הכביש מאפשרת לי לנסוע.

מלכה מאיר: כדי שתהיינה מכוניות על הכביש יש צורך בהרגשת בטחון מספקת שאנחנו ממשיכים לנסוע.

מלכה מאיר: עניין הנוכחות על הכביש הינו באמת הבעיה האקוטית.

מלכה מאיר: אנחנו רוצות להמשיך בחיינו, אנחנו מוכנות להתמודדות ויש לנו את היכולת לעשות זאת, אלא שעלינו להרגיש שיש לנו את שני הדברים שצוינו כאן, גם הנוכחות על הכביש וגם הסולידריות.

מלכה מאיר: שיש מאחורינו תמיכה, יש מי שמבין אותנו ושותף לקשיינו.

מלכה מאיר: זה חשוב מבחינה פסיכולוגית ומוסרית.

מלכה מאיר: ובכך אני רואה חשיבותו הרבה של המפגש הזה וכולנו מודות לך על קיומו.

טובה: שמי טובה, אני תושבת קרני שומרון.

טובה: אני מייצגת דווקא ציר בטוח יחסית, והוא הוכחה שלצבא יש יכולת לאבטח ציר.

טובה: הציר שלנו די ארוך, מקלקיליה ליישובים שלנו המרחק הוא כעשרים קילומטרים, אבל בתחילת המהומות, כאשר היה פה ושם ירי הצבא הקים לאורך הכביש מוצבים מאוד רציניים ומאז ברוך השם שקט אצלנו.

טובה: ברור לנו שהיום כשמישהו מקלקיליה רוצה לעשות משהו הוא מייד נתקל בתגובה ובאמת המצב פחות בעייתי.

טובה: למרות תחושת הבטחון שלנו, המאפשרת לנו לצאת בחופשיות מהיישובים, אנשים לא באים אלינו כי לא יודעים שזה בטוח.

טובה: זה מצב חד סיטרי.

טובה: אנחנו מאוד שמחים כל בוקר להיכנס לרכב ולנסוע לאן שאנחנו צריכים, אבל אף אחד לא מגיע אלינו וזה מצב בעייתי.

טובה: הבוקר הלכתי למרפאה והתברר לי שעוד רופא לא מגיע.

טובה: שירותי הרפואה לאט לאט הולכים ופוחתים.

טובה: למרות שהציר בטוח אנשים לא יודעים שניתן לנסוע בו בבטחון.

חנה מירז: שמי חנה מירז, אני אחות מפקחת ארצית בשירותי בריאות הציבור.

חנה מירז: משרד הבריאות הוא דבר גדול ואני אחראית על תחום השירות המונע, שהוא חלק קטן מתוך המערכת הזאת.

חנה מירז: אנחנו אחראים על שירותי בריאות לתלמיד וטיפות חלב.

חנה מירז: יש לנו למעלה משמונים טיפות חלב מעבר לקו הירוק.

חנה מירז: קיימת איזו חלוקה היסטורית לפיה מי שאחראי לטיפות חלב אלה קופות החולים, בעיקר קופת חולים לאומית.

חנה מירז: אנחנו כמשרד הבריאות עושים רק את הבקרה ונותנים את הסטנדרטים.

חנה מירז: מבחינת השירות המונע וטיפות חלב, כמובן שתמיד אפשר לשפר, אבל כיום השירות הזה קיים, זמין ונגיש ביישובי יש"ע.

חנה מירז: הוא נמצא בדרך כלל במסגרת של המרפאה היישובית ועיקר כוח האדם מקורו באחיות תושבות המקום.

חנה מירז: גם בבתי ספר חלק גדול מהאחיות תושבות המקום.

חנה מירז: ידוע לי שכל התלמידים מעבר לקו הירוק קיבלו כל מה שמקבל כל תלמיד במדינת ישראל.

חנה מירז: אף אחד לא מקופח בגלל היותו תושב מקום כזה או אחר.

חנה מירז: יחד עם זאת השירות המונע אינו נמצא במקום הראוי בסדר העדיפויות בתוך משרד הבריאות.

חנה מירז: תמיד כשמחלקים תקציבים נותנים קודם כל עושים את מה שדחוף ולא את מה שחשוב, והשירות המונע הינו שירות העוסק באנשים בריאים.

חנה מירז: לכן התקציבים מצומצמים.

חנה מירז: במסגרת מגבלות התקציב, כל מה שנעשה בתוך הקו הירוק ניתן גם במקומות אחרים.

חנה מירז: אין אפליה בגלל מצב כזה או אחר.

יעל דיין: מה המצב לגבי מרכזים לרפואת נשים?

חנה מירז: נושא זה נמצא באחריות קופות החולים.

שוש לבבי: משרד הבריאות היה המשרד הראשון שהפסיק את הפעלת חוק ביטוח סיעוד, ועד שלא יצאנו נגדו במלחמת חורמה הוא לא החזיר את האחיות או מצא תחליף לאחיות בכדי לאפשר פתרון לזקנים סיעודיים.

חנה מירז: חוק סיעוד הינו נושא אחר.

חנה מירז: משרד הבריאות עובד כאן כקבלן משנה, וזו עבודה פרטית.

חנה מירז: עבודה פרטית לא ניתן לחייב, ויש כאן בעיה.

שוש לבבי: נמצאו לכך פתרונות בתוך היישובים.

חנה מירז: חוק ביטוח סיעוד זו עבודה פרטית הנעשית על ידי אחיות, ולא ניתן לחייב אותם לעבוד.

חנה מירז: ניסו למצוא פתרונות ולהביא את האנשים למוסדות של ביטוח לאומי במקום לצאת אליהם בגלל הבעייתיות.

חנה מירז: אני מסכימה שהנושא הוא באמת בעייתי.

נאוה: ברצוני לומר משהו ברובד יותר עקרוני.

נאוה: דובר פה על כך שחלק מהמצב שבו אנו חיים נובע כתוצאה משינויים אידיאולוגיים.

נאוה: אני חושבת שיש כאן בכלל תופעה חברתית שקיימת במדינה, שאני מצפה שהוועדה למעמד האישה, בתור מרכזת תנועות נשים, תטפל בה באופן יותר עמוק.

נאוה: אני מדברת על המצב שאנו עדים לו כבר זמן רב, בנוגע ליחס שבין הפרט והצרכים שלו לבין הצרכים של הלאום.

נאוה: הדבר בא לידי ביטוי במצב שהוצג כאן, שאי אפשר להכריח אחיות לבוא, ואחיות מצידן לא מרגישות מחוייבות לבוא ולעזור לאנשים נזקקים.

נאוה: זהו מצב נורא.

נאוה: רופאים, שנשבעו שבועת רופא, אינם מוכנים לסכן את עצמם בכדי לבוא לעזור לאנשים.

נאוה: אני פונה בנושא גם לנציגת משרד החינוך, מדובר בבעיה שורשית עמוקה.

נאוה: בתור אישה אני באה מצד אחד מנקודת המבט האישית שלי, ומוטרדת בשאלה איפה האיזון, איפה היחס ומה עושים עם הבעיה הזו, שכיום אנחנו סובלים ממנה אבל לא ירחק היום ומיגזרים אחרים יסבלו גם הם.

נאוה: הדבר בא לידי ביטוי במצבן של נשים במדינה בכלל, ועם בעיות חברתיות הרבה יותר עמוקות.

נאוה: חשוב לטפל במצב הנקודתי של יש"ע, אך יחד עם זאת חשוב מאוד לנסות לברר מה קורה.

נאוה: על משרד החינוך, בתור המשרד האמון על הנושאים החינוכיים לטפל לא רק בסימפטומים הנוצרים כתוצאה ממצבי הלחץ אלא לראות איפה אנחנו עומדים מבחינה חברתית והאם אנחנו מוכנים להגיע למצב בו מפקירים אנשים וכל אחד דואג לעור שלו, ואם אין לו רכב ממוגן ירי או שעליו לצאת שעה קודם מהבית בכדי לנסוע באוטובוס ממוגן ירי, הוא לא מוכן לעשות זאת, אפילו אם עליו לתת שירות פסיכולוגי לילדים במצוקה.

יעל דיין: תודה רבה.

יעל דיין: לא אכנס כרגע לעומק הדברים כפי שהבעת אותם.

יעל דיין: הצגת דבר שהינו נכון כל הזמן, השאלה איפה נגמרת רשות הפרט ומתחילה רשות הכלל ומה המעברים והמחוייבות.

יעל דיין: את יוצאת מנקודה, אולי בדומה לסבתא שלי בשנות העשרים, שהדבר צריך להיות מובן מאליו.

יעל דיין: אלא שאז היו מאתיים אלף יהודים בארץ, ובדגניה, שהיתה הקבוצה הראשונה, ואחר כך בנהלל שהיה המושב הראשון, לא הבינו כבר אז למה לא כולם נוהגים כך.

יעל דיין: חבר דגניה נהרג על ידי טרוריסט כאשר נסע להביא את הרופא מטבריה בכדי ליילד את אישתו.

יעל דיין: אישתו נאלצה ללדת בלעדיו ובלי הרופא והוא נרצח.

יעל דיין: אינני יכולה ליטול לעצמי זכות להכתיב או להגיד לרופא שחייו חשובים פחות או יותר מאשר ילד מצוקה.

יעל דיין: אני יכולה להגיד לחייל ללכת לכל מקום שאני שולחת אותו, כולל את ילדיי שלי, הם עושים שירות חובה והמדינה חייבת את זה לכל אזרחיה.

יעל דיין: אני לא יכולה להגיד לאחות ללכת להציל חיים כאשר הדבר מסכן את חייה.

יעל דיין: אפילו בקוד המוסרי הבסיסי זה לא יכול להיכלל משום שזה לא אנושי לדרוש מאדם לשים את חייו כפחות חשובים מסיוע מקצועי שהוא יכול להגיש.

יעל דיין: כאן נכנסת המדינה ופותרת את הדילמה בחלק מהמקרים.

יעל דיין: המדינה צריכה לדאוג להוציא את הרופא הזה מתחום סכנת החיים כך שיוכל לקיים את ייעודו כרופא, לא כמתנדב למות ולא כלוחם פוליטי.

יעל דיין: המדינה רשאית לדרוש ממנו לעשות זאת אבל חייבת לספק לו את כל התנאים כדי שלא יהיה בסכנת חיים.

יעל דיין: בדילמה של סיכון חיים אינני יודעת מי מאיתנו היה עומד.

יעל דיין: גם לגבי החיילים, אנחנו אמנם לוקחים זאת כמובן מאליו, אבל זהו מצב נורא שחברה צריכה לקיים צבא ולהגיד שזה בסדר, לחיילים מותר לסכן את חייהם.

יעל דיין: עלינו לשים לב כי אפשר היה להגיד אותו דבר על דברים שאינם מסכני חיים, ובכל זאת החברה הישראלית לא גילתה בהם חוסן, כגון נושא קליטת העליה.

יעל דיין: כאשר קרה אסון הדולפינריום הפך כל עניין הקליטה לשבר כלי.

יעל דיין: חלק גדול מהאמהות הם חד הוריות, כמעט כולם עובדות בעבודות נחותות בהרבה מהמקצוע שלהם.

יעל דיין: הוועדה למעמד האישה עוסקת בעליה חדשה, ואנחנו יושבים איתם ומנסים לפתור בעיות בנושא נשים חד הוריות.

יעל דיין: לא תיארתי לעצמי עד כמה הם מרגישות את הבדידות והניכור.

יעל דיין: החברה הישראלית עברה כפי הנראה תהפוכות, החוסן של כולנו אינו במיטבו והסולידריות של קבוצות בתוכנו אינה כה מוצלחת.

יעל דיין: בנוסף לכך קיימים השסעים הנוספים, פוליטיים ודתיים.

יעל דיין: היום התקיים כנס בנושא אלימות של הוועדה.

יעל דיין: באמצע הכנס ביקשו ממני להגיב לגלי צה"ל על כך שהרב בקשי דורון הוציא פסיקה לפיה חיילי ישיבות הסדר לא ישרתו ביחידות שיש בהם בנות אלא יסכימו לשרת רק בנח"ל החרדי.

יעל דיין: שאלתי את הרב שהופיע מולי בשידור הזה לגבי טייסים, האם כוונתו שלא טייסים דתיים מישיבות הסדר, כי אין שום סיכוי שיוציאו את הבנות מקורסי טיס מאחר והדבר קבוע על פי חוק ועל פי דין.

יעל דיין: אין אפשרות לשים תנאי כזה, ולגיוס לא צריך להיות תנאי.

יעל דיין: יכולה להיות בקשה בלבד.

יעל דיין: הפערים והעדר הקשרים והאמפתיה, והמצב בו כל אדם לעצמו, זהו מצב בעייתי בכל מקום.

יעל דיין: לכן רציתי לקיים את הישיבה הזאת תוך התייחסות לא לפערים הקבועים שיש בינינו אלא לנקודות החיבור.

יעל דיין: אני רואה אתכם כחברה חזקה מאוד.

יעל דיין: אם לא הייתם חברה חזקה אולי לא הייתם נחלצים למפעל ההתיישבות, עם אמונה דתית וגם לאומית.

יעל דיין: אני באה מכפר אחר לגמרי, בודאי בלי אמונה דתית.

יעל דיין: אולי אלוהים שלכם שומר גם עלי, אך ודאי לא בגלל תפילות ומצוות.

יעל דיין: אני מתייחסת למצוקות שלכם כמצוקות של חברה שהיא חברה חסונה, וככל שנחזק אותה היא תוכל לעמוד בתקופה הזו, משום שאינכם מתחילים מכלום.

יעל דיין: אם חס וחלילה היתה זו קבוצה שאין לה את החוסן שלכם, לא היה נשאר אדם אחד, אפילו מבין המאמינים.

חנה: ברצוני להתערב ולהעיר שיכול להיות שהחוסן הוא מסיכה.

חנה: חלק גדול מאוד מהתושבים החיים ביש"ע, מדברים היום על מעל מאתיים אלף נפש, אולי הרוב הגדול לא הגיע מתוך אידיאולוגיה עמוקה ומודעות עצמית גבוהה למה הוא שם.

חנה: אנשים נמצאים שם מכל מיני אילוצים וסיבות, וזה סיפור של שלושים שנה.

חנה: אני לא בטוחה שצריך להתייחס לחברה כחברה חסונה.

חנה: יכול להיות שהפוליטקלי-קורקט ביש"ע זה להיות חסון, אבל מצד שני תיארו פה קודם החברה ההופכת לחברה טיפולית.

חנה: אני חוששת מקיומו של שבר הרבה יותר גדול ועמוק.

יעל דיין: העובדה שזו חברה חסונה אינה אומרת שנפסיק להשקיע בחוסן שלה, אלא שהדבר נופל על תשתית קיימת ולא צריך להתחיל אותה מכלום.

שיפי: ברצוני להודות על הפגישה.

שיפי: אנו מרגישות שסולידריות היא אחד הדברים שיתנו לנו את החוסן הדרוש.

שיפי: אני נוסעת בכבישים למרות המצב, כי אחרת אשתגע.

שיפי: זו התרפיה שלי, לצאת מתי שאני רוצה.

שיפי: כשאומרים לי שאני אמיצה כשאני נוסעת אני אומרת או אמיצה או טפשה.

שיפי: אני לא רוצה להיות אף אחד משניהם.

שיפי: אני רוצה להרגיש שאני נוסעת כמו כל אדם, לא כי אני יותר מידי אמיצה ולא כי אני טיפשה או מדחיקה את מה שיכול לקרות.

שיפי: אנחנו פשוט רוצים לחיות כרגיל, כמו שחיינו קודם.

שיפי: גם אני חושבת שהנקודה של הבטחון בכבישים הינה המצוקה הראשונית.

שיפי: אולי נחסוך אחר כך את כל הטיפולים שצריך לתקן בדיעבד בגלל האירועים שקורים בדרך.