הוועדה לקידום מעמד האישה, כנסת 15, פרוטוקול מספר 73, 2000-06-28 10:25

יעל ניצן: שלא באשמת אף אחד.

יעל ניצן: כמובן שזה מגביל מאד את זמננו, כי ישיבת המליאה מתחילה בשעה 11:00, עם הצבעות, ואני מניחה שזה גם מונע מחברות כנסת ומחברי כנסת אחרים להיות כאן.

יעל ניצן: הייתה כאן בשעה הנקובה חברת הכנסת נעמי בלומנטל, ואני באתי מישיבה אחרת, שהפסקתי אותה.

יעל ניצן: לכן אנחנו נקיים את הישיבה הזאת במתכונת מצומצמת, ואני מביעה צער על זה.

יעל ניצן: מאד חשוב לי גם לשמוע מכן וגם לברך את קמרה אובסקורה, שזאת איננה הפעם הראשונה שהיא עוסקת בנושאים חברתיים, דרך תלמידים ובוגרים.

יעל ניצן: זה איננו מכוון ככה - זאת אומרת, אין כאן איזו יד מכוונה מלמעלה, אלא הרגישות החברתית של התלמידים עצמם, או התלמידות במקרה הזה, לגבי נושאים שמעסיקים את כולנו.

יעל ניצן: אני בטוחה שהיוצרות עושות גם דברים שהם לגמרי מופשטים, או שאינם קשורים בבעיות שביום יום שלנו, אבל מהבית הזה, לפחות, כמו בנושאים אחרים, אנחנו שמחים לכל חיזוק שיש ולכל הבעת דעה באמצעים האומנותיים שיש, לנושאים שאנחנו עוסקים בהם וזקוקים בהם לחיזוק.

יעל ניצן: אפשר לדבר על נורמות.

יעל ניצן: אפשר לומר שהנורמות, כפי שהן משתקפות במציאות, בוודאי בנושא האלימות כלפי נשים, הייחוד של נשים, הקול הנשי - לא משנה, הוא יכול להיות מובע גם על ידי גבר - אבל הייחוד של הקול הנשי ושל מה שאנחנו קוראים מעמד האישה בנושאים שונים, אזיי חשוב לנו מאד שזה לא יהיה איזה נושא של ספר החוקים, או של בית המחוקקים, אלא נושא חברתי; כי שינוי נורמות והצבת נורמות, אין זה דבר שיכול להיעשות על ידי כתיבה בספר החוקים.

יעל ניצן: הוא חייב לפלוש ולחדור לכל השכבות, ואני - כיוצרת שנקטעה יצירתה בשלב החקיקה והפכה להיות סעיפי חוק במקום רומנים, מאד מעריכה את זה.

יעל ניצן: גם משום קבוצת הגיל שלכם, שהיא - בין אם זה סטודנטים או סטודנטיות או בוגרים - בכל זאת מצביעה על איזו שהיא המשכיות של ערכים מסוימים ועיסוק בנושאים מסוימים והעלאתם על סדר היום בצורה שונה לגמרי מזו שבה אנחנו עושים את זה.

יעל ניצן: אני אבקש שנראה, שוב מפאת קוצר הזמן, את הקלטות, את הסרטים שהובאו לפנינו; ואינני יודעת אם כל היוצרות נמצאות כאן, אבל אם כן, אזיי שכל אחת תקדים כמה מילים לסרט שלה כאשר הוא יוצג.

יעל ניצן: מי מתחילה?

איבון מיקליש: ב"תיבת תעודה" ואני מניחה שאני ממשיכה לכתוב ולנסות לעשות סרטים.

יעל ניצן: וה-

יעל ניצן: יש מועמדות שאינן מתקבלות?

איבון מיקליש: מפני דברים שקשורים במקצועות טכניים.

איבון מיקליש: אלו דברים שאני מניחה מתחילים הרבה קודם.

איבון מיקליש: כל מה שקשור במקצוע שדרושים בו אילו שהם כישורים טכניים-

יעל ניצן: אומנותי, יצירתי.

יעל ניצן: טוב.

יעל ניצן: נראה-

לימור קלו: קשור בטכניקה.

לימור קלו: בלוגיסטיקה אנחנו יותר חזקות.

יעל ניצן: אוטוביוגרפיים, או-

יעל ניצן: או שהוא היה במגירה?

יעל ניצן: שרון נתנזון נסעתי בגללו, וכמובן ידעתי שאני גם אעשה את הסרט - זה היה חלק מהעניין.

שרון נתנזון: לא היו מצלמות נסתרות, או משהו כזה, מתוך ידיעה, שבאמת ידעתי איפה זה מתחיל, אבל מעבר לזה, שום דבר.

שרון נתנזון: זאת אומרת, זה היה באמת, לנסוע ולראות מה קורה, ומה שקורה כנראה גם יצטלם.

שרון נתנזון: לפני זה, בארץ - אבל שם הרוב.

יעל ניצן: אלא יש לנו חברים חרדים בוועדה - אזיי ציינו לעצמנו שטוב שהם לא כאן, מן הסתם, הם לא היו נשארים בכל מקרה, לא בגלל הקטע האחרון, אלא בגלל העירום.

קרן ידעיה: פשוט רוצה להגיד כמה דברים.

קרן ידעיה: אני בוגרת של קמרה אובסקורה מזה 8 שנים, אני מלמדת שם היום, ואין לי סרט פה, כי אני כבר אינני תלמידה.

קרן ידעיה: הן נורא מוכשרות, וראיתי אתמול את הסרטים שלהן, אבל חשוב להבין - ואני אגנוב 3 דקות מהזמן, ואני מתנצלת - אם הן ירצו להמשיך לעשות סרטים, סביר להניח שלא יהיה להן כסף לאוכל.

קרן ידעיה: זה חשוב מאוד להבין שמצב הקולנוע פה בארץ גם ככה הוא מזעזע.

קרן ידעיה: העניין הוא שאין בארץ בעצם שום גורם שמבין, בתוך הסיפור של הקולנוע, שחשוב לקדם קולנוע של נשים.

קרן ידעיה: כלומר, אין פה שום מסלול, או שום משהו שמבין שיש מקום יותר חשוב - לא יותר חשוב, אבל יש חשיבות לקדם סרטים של נשים, בתור חלק מקידום של מעמד האישה - שזה אומר, בחוץ לארץ למשל, קרנות ספציפיות של מימון, או מסלולים בתוך קרן, אם אנחנו הולכים על קרן תל אביב, או איזה שהיא קרן שמיועדת למסלולים של נשים.

קרן ידעיה: אני מדברת על תכניות בטלוויזיה, שלא יקרה להן מה שקרה עם הסרט שלי, שהטלוויזיה איננה קונה אותו, אפילו ליום האישה הבין לאומי, כי הם אומרים שהם לא חוגגים בטלוויזיה את יום האישה הבין לאומי, ושהסרט שלי קשה להם מדיי, שאנשים אינם רוצים לראות זנות בטלוויזיה ואינם רוצים לראות נשים אמיתיות, אלא רוצים לראות - ואני מקווה בשבילן, שהן לא יעשו סרטים שמראים רק דוגמניות; ואני בטוחה - ובאמת הסרטים שלהן נפלאים, וכדאי לך לראות את זה, אבל אם מדברים על הצעות חוק - ואנחנו פה בשביל דברים פרקטיים, כדי שהן לא יגוועו ברעב, והן ימשיכו - ואי אפשר לעשות בארץ סרטים, ואי אפשר לעשות בארץ סרטי נשים, שמנסים להעביר איזה שהוא משהו.

קרן ידעיה: אם אפשר היה לקדם איזה שהוא גוף ספציפי, שיתמוך בסרטי נשים קשים, או המביעים מסרים - אין זה משנה אם יש לנו סרט על אישה שהיא מוכה, כל מיני דברים כאלה שאין להם מקומות בטלוויזיה.

קרן ידעיה: הטלוויזיה שלנו פשוט אינה קונה דברים כאלה.

יעל ניצן: ולפני חודש-

קרן ידעיה: אני מדברת מניסיוני, ואני מכירה כמה זה-

יעל ניצן: הפקה מקורית, זה היום קצת עלה תאנה, אזיי פה הם מראים, ושם הם מראים, בזמן שצריך לתת אחוזים הרבה יותר גבוהים.

יעל ניצן: הם גם משלמים פרוטות, או שאינם משלמים בכלל.

יעל ניצן: אתם אומרים שאחוז הנשים הוא קטן, יחסית.

יעל ניצן: מן הצד האחר, אנחנו רוצים קידום של הסרטים שנעשים על ידי הנשים, או נושאים נשיים, ובנוסף לכך - אין לי ספק שאף אחת איננה רוצה שתהיה לה העדפה מתקנת אומנותית.

יעל ניצן: זה אני אומרת מהשולחן הזה, כי אנחנו עוסקים בנושאים האלה.

יעל ניצן: אני שמעתי אותך, אני חושבת שאת מכלילה במובן של סגירת דלתות.

יעל ניצן: אינני חושבת שהטלוויזיה, בגדול, אינה קונה סרטים עם נושאים קשים.

יעל ניצן: יש לנו כבר ספריה מהסרטים שאנחנו מקליטים, שכן מוצגים, ואנחנו כן מראים אותם.

יעל ניצן: זה יחסית לנושאים אחרים קשים, חברתיים.

יעל ניצן: לא אגיד שאין מראים סרטים נשיים וכן מראים נושאים קשים אחרים.

יעל ניצן: החברתי, כולל בתקציבים.

יעל ניצן: יש בעיה עם קולנוע - אנחנו מנסים להעביר, כבר די הרבה זמן, את עניין - גם חוק הקולנוע, וכן העברנו בכל הרשתות את אותו נתח שצריך להינתן ליצירה מקורית.

יעל ניצן: אף פעם לא יהיה די בזה, אבל אי אפשר להגיד שזה איננו קיים, ובתוך זה לתת העדפה לנשים.

יעל ניצן: הייתי עושה את זה אם מצבנו היה על אפס.

יעל ניצן: אני חושבת שאם מישהו סובל חרפת רעב, כי הוא מנוע קידום למרות כשרונותיו, אני הייתי מאד נזהרת מלעשות את ההבדלה, אם זה איש או אישה, אם זה גבר או אישה.

יעל ניצן: ואני אומרת את זה כמי שאחראית לקידום נשים ואמונה על הנושא, ולא בדיוק נטולת הישגים בנושא.

יעל ניצן: אני מאד זהירה בעניין הזה, בתחום האומנויות, כי אנחנו רואים היום, בספרות למשל, רואים פריצה עצומה ופריחה עצומה של סופרות.

קרן ידעיה: לקולנוע.

יעל ניצן: כל הנושאים שאני מדברת עליהם.

יעל ניצן: אף אחד לא אמר:

יעל ניצן: הבה עכשיו נעשה פריצת דרך, או המו"לים לא קיבלו החלטה שנותנים עכשיו לקבוצה של נשים להתבלט, כי הן היו מקופחות קודם.

יעל ניצן: הטוב, בסופו של דבר, זוכה להצגה, ומצבנו לא שונה משאר העולם; וזה נושא שאילו היה לנו זמן - ואנחנו עושים את זה גם בתחומים אחרים של האומנויות ולא רק - הרי אם יש סך הכל שתי נשים בממשלה, מתוך 23 מיניסטריונים - תיקים - ואנחנו מסתפקות בזה, כי צרחנו ברחובות כשהייתה רק אישה אחת ואמרנו, לא די בזה.

יעל ניצן: צריך עוד! אז נכנסה השרה השנייה, ואנחנו הלכנו הביתה מהמחאה.

יעל ניצן: למה?

יעל ניצן: כי אנחנו מקבלות ששתיים מתוך 23 זה ראוי?

יעל ניצן: זה טוב?

יעל ניצן: כי אין נשים מוכשרות?

יעל ניצן: לכן, המאבק הוא חוצה קווים.

יעל ניצן: הוא לא רק בנושא מסוים.

יעל ניצן: אילו היו 10 נשים בממשלה, בתמיכתכם ובהפגנות שאנחנו עושים, או 8 נשים, או במקום 15 נשים בכנסת, היו 25, כי אז היה כאן קהל שדרכו אפשר היה להעביר את הדברים האלה.

יעל ניצן: אבל אי אפשר לבוא ולהגיד, אנחנו בוחרים בגברים ונותנים להם עדיפות וממנים אותם.

יעל ניצן: ויש רק מנכ"לית אחת במשרדי ממשלה, ואנחנו מקבלות את זה - ואחר כך לבוא ולהגיד, אנחנו רוצים דחיפה של העניין הנשי, כי מי שמייצג אותנו אינו נמצא שם, כי לא דאגנו שהוא יימצא שם.

יעל ניצן: הרבה פעמים גם לא בחרנו בו.

יעל ניצן: אזיי הנושא הוא מורכב, ואין כאן אשמים בצורה חד צדדית; ואני, לפחות, בוועדה הזאת נותנת צ'אנס בכל דבר שהוא, מלבד יום האישה ויום האלימות ויום הזה, ודרך אגב, אני עקרונית, ביום האישה, אני חושבת שצריך להתרכז בדברים שאינם אלימות.

יעל ניצן: יש יום המאבק באלימות, ואני מסרבת לזהות את מעמד האישה עם אלימות כלפי נשים, או עם האישה כקרבן.

יעל ניצן: אבל שוב, זה נושא בפני עצמו, ומה שכן הוועדה עושה - אנחנו מטפלים בצורה מאד אינטנסיבית במקרים פרטניים, כאשר כל הנתונים מראים שמישהי איננה זוכה לקידום, או אינה מקודמת בשל היותה אישה, ואת זה מאד קשה להוכיח.

יעל ניצן: לתת העדפה מתקנת בתחום אומנותי-

קרן ידעיה: העולם פשוט.

קרן ידעיה: זה מסלול שאומר, יש מקום לקדם סרטי נשים.

יעל ניצן: שדואגים לזה, ארגוני נשים שדואגים לזה.

יעל ניצן: אין זה בא כאיזו מתנה בכוח הערכיות של זה, וכאן הכתובת עדיין נשארת, הקרנות הקיימות וארגוני הנשים, אני חושבת שפה ושם - די הרבה - הם כן נותנים תמיכה ליצירה בתחומים שונים, וודאי מראים אותה וכן הלאה; אבל בנושא הכלכלי, אילו היה לנו זמן, היינו דנים יותר בפירוט.

יעל ניצן: אני בכל אופן, כל בקשה שתופנה דרכנו, אני אתמוך, כמובן, תוך שמירת אמות המידה המתבקשות, האומנותיות, כי זה יפגע בנו אם נעקוף אותן בשם הקיפוח.

יעל ניצן: נמשיך?

ליאור גונן: תהליך רגשי - אפשר להגדיר אותו כדיכאון - איזו שהיא חוויה רגשית קשה.

ליאור גונן: בתחילת הסרט היא כולאת את עצמה בדירה ואיננה יוצאת ממנה עד סיום הסרט.

ליאור גונן: בחוויה הזאת מלווה אותה חבר ששמו יותר, חבר שלה, ובאיזה שהוא שלב הוא עוזב אותה, לקראת סיום הסרט, ומתוך הלבד - או לא מתוך הלבד, היא עושה איזה צעד קטן ומהוסס ומאד ראשוני, ואולי לא אפילו, להחלמה רגשית; ובסרט בחרתי להתעסק באמת בחוויה.

ליאור גונן: זה לא סיפור קלאסי עם התחלה, אמצע וסוף, כמו כל סיפור קלאסי, זה יותר מנסה להציג את הרגע, להתעמק בדקויות הקטנות של החוויה הרגשית, תוך ניסיון לבדוק את הגבולות הדקים בין שיגעון לשפיות, בין חיים למוות, הקשרים בין השיגעון לאומנות.

הדס שובי: חנה, שהיא אישה מוכה, שפוגשת באופן מקרי את ונסה, שהיא אישה זרה מבחינתה, והם עוברות לילה מאד לא שיגרתי, שבו חנה מגיעה לחופש שלה ומסתייעת דרך האישה הזרה שהיא פוגשת.

הדס שובי: הבעל המכה.

הדס שובי: הן מכניסות אותו - אני לא אתחיל ממש לספר את כל הסיפור - אבל הן מכניסות אותו לתוך הבגאז' ובורחות ביחד לתוך איזה מין מסע, שבו הן פוגשות כמה דמויות, בעיקר גבריות, לא הכי חיוביות.

הדס שובי: וזהו.

הדס שובי: ישראלי טיפוסי כזה, ששואל אותן אם הן מוכרות את האוטו.

הדס שובי: הן מוכרות לו את זה בסכום זעום ונוסעות ביחד לאיטליה.

יעל ניצן: בעלי חיים, איסור חיתוך ברקמה חיה, אבל יש לזה רוב גם בלעדיי, סמכויות אכיפה, מעצרים, מעצר נאשם בעבירות מין, ביטול הגבלת הפירסום, סוביודיצה - ביטול הסוביודיצה, בקיצור, יש עוד בערך 20 חוקים שיש לי להצביע עליהם למעלה.

יעל ניצן: אני מאד מודה לכן.

יעל ניצן: אני הייתי רוצה שזה יהיה דיון יותר לעומק ויותר לרוחב, ואולי נעשה את זה בהזדמנויות אחרות.

יעל ניצן: מה את עושה עכשיו, הדס?

יעל ניצן: שהיא מסגרת של עבודה במקצוע?

לימור קלו: פרילנסרים.

קרן ידעיה: עוזרת הפקה, כאילו הם רק עכשיו סיימו.

קרן ידעיה: הבעיה היא שלוקח לפעמים 10 אם לא עשרות שנים, להצליח לעשות משהו, ודווקא אני מקבלת הרבה תמיכה.

קרן ידעיה: זאת אומרת, זה לא שאני מדברת ממקום שהוא יותר פגוע, אבל באמת, הן לא יהיו כל כך נחמדות - לא אליך אישית, כן?

קרן ידעיה: - עוד כמה שנים הן יהיו הרבה יותר עצובות מהיום, וזה מה שכואב לי, שהן בעצם יגלו-

דנה גובי: באמת, יש הרבה מאד נשים, ואולי הרוב הן נשים.

דנה גובי: בתחום של בימוי ויותר ב"קטע" הטכני באמת יש פחות נשים, הרבה פחות נשים.

דנה גובי: יש ריבוי, שכולנו מכירים אותו, של פסטיבלים בארץ.

דנה גובי: אולי דווקא מהפן החיובי הזה, אולי כדאי איזה שהוא פסטיבל לייחד לנושא של נשים, כמו שמקובל בהרבה מקומות בעולם.

דנה גובי: זאת אומרת, יש פסטיבלים לנשים-

קרן ידעיה: פסטיבלים.

קרן ידעיה: אפילו בתורכיה הייתי לא מזמן, והם התחילו עכשיו פסטיבל לנשים.

קרן ידעיה: מאד התפלאתי, כי בתורכיה יש - ואנחנו עוד אין לנו?

דנה גובי: שהוא פסטיבל, או לפחות להתחיל באיזו שהיא קטגוריה בפסטיבל, ליצירה נשית.

דנה גובי: אני חושבת שזו איזו שהיא דרך חיובית להתייחס לבעיה.

יעל ניצן: אומרת, זה לא שנאמר יש X סרטים - ואת כולם אנחנו מראים בפסטיבל.

לימור קלו: בגלל שבאמת בתחום הזה המין הגברי הוא זה ששולט.

לימור קלו: אני חושבת שבאמת, אם יהיה פסטיבל, יהיה יותר מקום גם ליצירה, ואז הרבה יותר נשים יירשמו לבתי ספר לקולנוע, ימשיכו בלימודי צילום; יש המון צלמות סטילס, יש מעט מאד צלמות שעוסקות בווידאו ובקולנוע, ואולי זה יהיה המקום באמת לפתוח להן את הדלת ולהמשיך הלאה, שתהיה כתובת.

דנה גובי: אפילו אולי בשירות הסרטים, המקום שאני עובדת בו, תהיה קטגוריה אולי לתמוך יותר בנשים.

דנה גובי: זאת אומרת, זה יפתח איזה צוהר ליצירה נשית, לדעתי.

דנה גובי: אני רואה איך זה עובד בעולם.

נתנאלה אייזנברג: נתקלתי באופן אישי בבעיה של אוטוריטה נשית בקולנוע.

נתנאלה אייזנברג: מאחר שהתחום הטכני באמת בידי גברים, זאת אומרת - יש צלם, ויש עוזר צלם, ויש מקליט, ויש עוזר מקליט ועוד עשרות גברים אחרים.

נתנאלה אייזנברג: קורה לפעמים שיש בעיה של השלטת אוטוריטה.

נתנאלה אייזנברג: אינני אומרת שזה הכרח - אני חושבת שאפשר להשתלט על זה - זה בכלל לא בהכרח, אבל זה קיים.

נתנאלה אייזנברג: זה משהו שהוא חברתי.

נתנאלה אייזנברג: אני חושבת שפסטיבל יכול מאד לעזור, אבל הבעיה מתחילה בחברה.

נתנאלה אייזנברג: פסטיבל זה לעטוף את זה באריזה ורודה.

יעל ניצן: הדרכה נפרדת?

יעל ניצן: זאת אומרת, לגבי קשיים, או לגבי מעצורים, או לגבי דברים שאישה עלולה להיתקל בהם, אפרופו הדברים שאת אומרת, וגבר לא?

קרן ידעיה: בהם הם מורים לבימוי.

קרן ידעיה: אני רואה כשאני נכנסתי ללמד, איזה הבדל זה.

קרן ידעיה: כלומר, שנשים באמת יותר פמיליריות עם מורה אישה.

קרן ידעיה: יש משהו שמאד חשוב לי להגיד - סליחה שאני קצת, מרום שנותי בתעשייה המסובכת והבלתי נסבלת הזאת - מה שהבנתי פתאום, הבנתי את זה די הבוקר, לפני שבאתי לפה - יש חשיבות עצומה לגיל שהן מסיימות בו ללמוד.

קרן ידעיה: חשוב להבין, זה לא כמו כתיבה.

קרן ידעיה: כתיבה את יכולה לכתוב בחדר שינה שלך.

קרן ידעיה: בשביל להרים סרט, את צריכה להתנתק מהמשפחה, זה משהו שהוא שואב אותך לתקופה מסוימת, שאין יום ואין לילה.

קרן ידעיה: זאת המשמעות של קולנוע - בגלל זה זה מקצוע גברי.

קרן ידעיה: זה מקצוע שאינו משאיר לך פנאי, הוא אינו מחולק לשעות.

קרן ידעיה: הוא שואב.

קרן ידעיה: את מצלמת סרט - אין יום, אין לילה, אין משפחה, אין חבר - ובגלל זה, אם הן לא יקבלו את הצ'אנס בחמש שנים הקרובות, לפני שהן עושות ילדים ומקימות משפחה, הן יאבדו לנו כיוצרות, ורק אולי אחת - וסליחה שאני אכזרית - אם אחת מהן תצליח באמת להפוך ליוצרת, זה יהיה כי היא תסכים להקריב המון, המון, המון.

קרן ידעיה: זה מה שפתאום הבנתי, שאם נחשוב על איזה שהוא מסלול - לגברים ממשיך להיות צ'אנס גם אחרי שהם מתחתנים, לנשים פחות, הרבה פחות.

קרן ידעיה: כמה שאנחנו חושבים שאנחנו חברה מודרנית, הצ'אנס הזה יאבד להן.

קרן ידעיה: אם הן לא יקבלו בחמש השנים הקרובות צ'אנס, אזיי סביר להניח שהם לא יקבלו צ'אנס, כי הן יצטרכו להתפרנס, ויבקשו מהן כרטיסי ביקור, ולא יהיו להן - ולקרנות אין כסף, ואני מכירה את זה, ואני הייתי הבוגרת המצטיינת, ועדיין לא היה כסף לממן אותי.

קרן ידעיה: אולי נחשוב על איזה שהוא דיון המשך, על משהו יותר ספציפי, להגיע למסלול ספציפי בקרן מסוימת.

קרן ידעיה: סליחה שאני דוחפת לכיוון ספציפי, שתהיה איזה שהיא התחלה והתכוונות.

קרן ידעיה: הייתי פונה וכוליה-

יעל ניצן: התרבות, מר מתן וילנאי, ונעלה את האפשרות הזו וכן לקרנות שאני יודעת עליהן - קרנות שמקדמות פמיניזם בגדול-

יעל ניצן: דבר להגיד, למה אין טייסות?

יעל ניצן: אין טייסות כי זה עסק לשנים.

יעל ניצן: למה אין לוחמות?

יעל ניצן: הן צריכות לחתום קבע, ואז, מה עם המשפחה והילדים?

יעל ניצן: זה חוזר בסך הכל, ואנחנו מוכרחים באיזה שהוא מקום לייצר פרופורציות על זה.

יעל ניצן: זה חוזר לבחירה שיש לנו, ולבחירה שאנחנו עושות יש מחיר.

יעל ניצן: יש מחיר ברמות שונות - לפעמים הוא כבד מנשוא, ואז עדיין יש לנו הבחירה אם לעמוד בזה.

יעל ניצן: הרי זה לא צו אלוהי, שחייבים להתחתן וילדים; ולכן כל דבר צריך להימדד מול זה, במובן של "האם החברה רוצה שאני לא אתחתן ולא אלד ילדים?

יעל ניצן: אם החברה רוצה אותי כאם ורעיה, אזיי, בבקשה, שהיא תממן לי איזה שהוא קידום בשנים לפני שהילדים.

יעל ניצן: .

יעל ניצן: " זה מאד סבוך.

יעל ניצן: זאת אומרת, את מעלה כאן קצה של קרחון, שיש לו פנים לכל כיוון אפשרי, כי גם הגבר, באיזה שהוא מקום - ושוב, כל הדברים שאני אומרת, אני אומרת מעמדה פמיניסטית, מוצהרת, מוכחת, אבל מתוך ראייה גם של הצד השני - בחור שהולך לצבא, והולך לחתום קבע, והולך להיות טייס, ויודע שלא יהיו לו לא יום ולא לילה ולא זה- יכול להיות שיש לו גם כן אמביציות.

יעל ניצן: זאת אומרת, אנחנו אין לנו מונופול על היצירה ועל המחיר שמשלמים עליה.

יעל ניצן: שוב, אני אומרת - גם לא להכליל, אבל גם לראות את הצד השני, כי הרבה פעמים אנחנו חוטפות, או איננו מקבלות תיגמול בגלל הטיעונים האלה, שמקובעים ושיש להם טיעון נגד, שאנחנו לא תמיד מקבלות אותו; ולכן אני בדרך כלל - את הויכוחים המהותיים, העקרוניים האלה, אני מעדיפה לעשות כאשר יש כאן גם גברים וגם נשים - ובוועדה הזו חברים גם גברים - כדי לשמוע גם, כדי לראות הסתכלות מהצד ולא בנועם המוגן שלנו, שנוח לנו לראות דברים, כי אני כבר שמעתי מגברים מאד ליברליים ומאד נאורים, "אם היא רוצה לעשות סרטים - במקרה הזה - וזה יום ולילה ויום ולילה, אז שהיא תדחה את לידת הילדים.

יעל ניצן: אני לא חייב לה אימהות שלמה ובאותו הזמן גם זמן יצירה שלם".

יעל ניצן: דרך אגב, השיקולים בספרות, בוודאי בציור ובאומנויות אחרות, אי אפשר להציב כאן ולהגיד, אחת יכולה לעשות את זה במטבח, בין הכלים.

הערה: מקום שנשים נכנסו אליו.

יעל ניצן: שטרלינג וחדר משלה, אבל ה500- שטרלינג וחדר משלה, היא דיברה על סופרות, היא דיברה על סופרות שלא היה להן גם זה.

יעל ניצן: זאת אומרת, הצרכים הם שונים ממקום למקום.

יעל ניצן: תראי, אני באה ממשפחה שעברה את שלבי הכניסה לקולנוע גם כן בחוסר כל ובתמיכה ממשלתית, וכאן הלוואה, וכאן כשלון ועוד כשלון, וילדים קטנים בבית, וצורך לפרנס.

יעל ניצן: אינני יכולה להגיד שמצבו של אסי היה שונה ממצבה של אישה באותו גיל, בהתחלה שלו, שנים של צבא ומילואים- אזיי גם הוא, אפשר היה להגיד לו: אתה יודע מה, אל תתחתן-

יעל ניצן: את הילדים לאחר שהם נולדו.

יעל ניצן: אני סתם זורקת דברים בהבנה שאנחנו מסכימות על הבסיס, אבל מוכרחים לראות את המסובכות של זה ולראות גם את הצד השני.

יעל ניצן: ומילה אחרונה.

טליה ברוומן: לדיונים הפמיניסטיים ואולי אחוות הנשים הנינוחה שאנחנו ככה חשות כאן, באמת הגענו לכאן, אל בית המחוקקים - ואני חושבת שמה שאתן יכולות לעזור לנו מעשית, זה לנסות להעביר את חוק הקולנוע, ואז באמת לשפר את המצב כולו, ומן הסתם גם של הנשים היוצרות בכל התחומים.

יעל ניצן: בנושא הזה - ואני רוצה לזרוק לכם עוד מחשבה פוליטית.

יעל ניצן: אם הולכים להקים עכשיו ערוץ לחרדים – אין זה משנה אם זה יהיה בתוך הערוץ השני או לא, דעו לכן שהוא לא יעמוד בתנאים הבג"ציים של חובת ייצוג הולם לנשים, שזה חוק גורף.

יעל ניצן: הוא לא חוק גורף ב..

יעל ניצן: - אינני יכולה לחייב בית ספר, או מפיקים שלוקחים, שיהיו שם גם נשים, אבל רשות ממלכתית, גם בקטע המנהל וגם בקטע המבצע, זה לא יעמוד בחובת ייצוג הולם לנשים, לא בהנהלה ולא במכרזים ולא בשידורים עצמם, וזאת בעיה - אני יודעת שיש תכנית לערוץ לנשים.

יעל ניצן: זה כאשר יאושרו הערוצים הייחודיים, לקבוצות.

יעל ניצן: אני יודעת שגם הקהילה ההומו-לסבית ביקשה, וגם נשים - אליי פנתה גברת מרב מיכאלי, נדמה לי, שהיא מהיוזמות של ערוץ ייחודי לנשים.

יעל ניצן: אין לי ספק שאם וכאשר זה - אני לא יודעת את הכדאיות של זה ואת המשיכה שיש לזה, זה גם כן בעייתי, אבל כאשר ואם זה יקום - אזיי בוודאי נשים שיעמדו בראש עניין כזה, יתנו העדפה.

לילי זמיר: דבר כזה, פה בירושלים.

לילי זמיר: עיר הקודש.

לילי זמיר: נורא שמחתי שיש קול לאישה, כי בניגוד למה שאת אמרת, הרי אני יודעת מהעשייה האקדמית שלי, שלנשים, במיוחד ביהדות, לא היה קול במשך יותר מאלפיים שנה, והקול היחיד שיש לאישה זה כשמדברים עליה.

לילי זמיר: קול באשה ערווה - זה הקול שלנו.

לילי זמיר: או למה האישה משולה במסכת שבת?

לילי זמיר: ל… מלאה צואה.

לילי זמיר: זה בשביל להרתיע אנסים.

לילי זמיר: זה הנימוק.

לילי זמיר: ככה שמאד צריך קול, ואני מאד שמחה שיש פה הרבה נשים צעירות שיש להן קול, וזה נהדר; אבל עם זאת, אנחנו צריכות לשמור על הנושא שגברת יעל דיין פה הזכירה, של שוויון בהשמעת הקול.

לילי זמיר: אני רוצה שישמעו את הקול שלי, אבל לא בגלל הלחץ שהשעון הביולוגי שלי מתקתק בענייני אמהות.

קרן ידעיה: לעשות.

לילי זמיר: מחמיאה לי; כי אז אין שומעים את קולי כי יש לי באמת מה להשמיע, אלא כי שומעים את השעון שלי, שמתקתק.

לילי זמיר: אבל מעבר לזה, אני מאחלת לכם המון הצלחה.

יעל ניצן: הרבה נשים צעירות - אחד הפתרונות זה לעשות הקלות סוציאליות, כשמן, לנשים צעירות, או לזוגות צעירים.

יעל ניצן: את יודעת, לצורך זה, זה באמת אינו משנה - כולל עניין של מעונות יום וסבסוד וזכאות וכל זה.

יעל ניצן: אנחנו דנים בזה עכשיו באינטנסיביות בעניין הרפורמה.

יעל ניצן: אזיי זה איננו אומר שהסרט שלך יזכה, אבל זה אומר שכשיהיה לך ילד קטן בן 6 חודשים, או שנה, או שנה וחצי בבית, ואת ברמת הרווחה, השתכרות מאד נמוכה, אנחנו ננסה לתת לך את האפשרות - ומבחינה זאת, תסלחו לי, אבל אין שום הבדל, לצאת לעבוד כזבנית, או כקופאית באיזה מקום, או לצאת לעשות סרט.

יעל ניצן: זאת אומרת, בין הנשים אין אני יכולה להגיד, רגע, כאן יש איכות חברתית, תרבותית, שאותה אני אקדם לפני עצם היציאה לעבודה, כי זה חוזר לעניין של בחירה - את בוחרת לעשות את זה, ומישהי אחרת בוחרת ללמוד מחשבים ולהיכנס להייטק - אינני יכולה להגיד: זה יצירתי וזה לא, אלא עצם היכולת להשתכר-

קרן ידעיה: מדינה.

קרן ידעיה: זה דבר חשוב מאוד, וזה אין כרגע בכלל בקולנוע.

יעל ניצן: המקורית, בגדול.

יעל ניצן: זאת אומרת, לעשות בתוך זה, להגיד, ליצירה המקורית של נשים, אני יכולה לתת לזה בפסטיבל, אני יכולה לבקש קרן לעודד את זה.

יעל ניצן: זה עדיין יהיה על בסיס אמות המידה הקיימות, האומנותיות.

יעל ניצן: הטענה היחידה שמחזיקה מים, לפעמים, זה שאין היום הרבה, ואין בגלל מכלול שלם של סיבות, ואני רוצה להגיע לשוויון הזדמנויות, שאיננו, שלטענתי איננו.

יעל ניצן: ברגע שהגיעו לשוויון ההזדמנויות, במובן הזה שאת הולכת לדרכך באותם תנאים כמו הגבר - אני יכולה לקדם, להגיע לאותם תנאים כמו הגבר, ואז, בפרופורציה מתאימה - אינני יכולה ללכת על יצירה קולנועית ב52%-, כי זה מספרנו באוכלוסייה.

יעל ניצן: אני צריכה להגיד, בקמרה אובסקורה, או בבית ספר כזה או אחר, עלה המספר והגיע ל20%-, 30% או למה שלא יהיה, ולפי הפרופורציה הזו ללכת.

יעל ניצן: תודה רבה לכן.

יעל ניצן: שוב, אני מצטערת על קוצר הזמן ותהיו בקשר, גם בבודדות, ואני אפנה לשר מתן וילנאי.