ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 413, 2001-12-04 11:00

דוד טל: תודה רבה, גברתי, כבוד השופט בדימוס צבי טל - טל, אגב, זה טוב לכולם, זה לא בגלל שקוראים לי טל - יושב-ראש בזכות, חברי הנהלת בזכות, חברי עמיתי חברי הכנסת, אורחות ואורחים.

דוד טל: ההכרה בזכויותיהם של אנשים עם מוגבלות נערכת בהדרגה, אומנם בקצב איטי יותר ממה שהיינו רוצים, אולם אין ספק שדברים משתנים.

דוד טל: כדי לשנות את המצב צריך לעשות במקביל שני דברים.

דוד טל: מצד אחד, לתקן את כל מה שטעון תיקון, ודרוש תיקון בחקיקה הראשית ובתקנות, ואת זאת אנחנו עושים בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, אשר אשרה לאחרונה, לאחר עבודה מאומצת, את התקנות למימון התאמות לאנשים עם מוגבלות במקום עבודה, על-ידי המדינה.

דוד טל: כידוע לכם, אנו ממשיכים בעבודה על חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, אשר אני מקווה, שעם קבלתו, ישנה את פני הגישה לאנשים האלה בישראל.

דוד טל: בנוסף, אני שמח לבשר כי יושב-ראש הכנסת נענה לבקשתי להנגשה חופשית של ישיבות הכנסת, בשלב ראשון, הוועדות, שאליהן מגיעים באופן קבוע אנשים עם מוגבלות.

דוד טל: הודיתי לו, מעל במת הכנסת, בשבוע שעבר על כך שהוא נתן את הסכמתו להנגשה, בשלב ראשון, של חלק מוועדות הכנסת, הוועדות היותר רלוונטיות, ולאחר מכן, לאחר ניסוי של חצי שנה נוספת, ייבדק הנושא בוועדות אחרות.

דוד טל: הפן השני של עבודתנו, כמחוקקים וכאזרחים, הוא העלאת המאבק למען זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות לדיון ציבורי ולראש סדר העדיפות.

דוד טל: אדם, שנמנעים ממנו מחסומים פיזיים או חושיים, בבואו להשתלב בכל מעגל של חיי החברה, תעסוקה, לימודים, בילוי ופנאי, הוא האדם שהחברה מילאה את חובתה כלפיו והעניקה לו את הזכויות הבסיסיות המגיעות לו, שהוא ראוי להן בזכות ולא בחסד.

דוד טל: אני רוצה לברך את כל באי האירוע, ואני מקווה כי בשנה הבאה נתכנס כאן לברך על המוגמר בדבר החוק, ונכריז על התקדמות נוספת בקיום זכויותיו של הנכה.

דוד טל: אני רוצה לברך את חבר הכנסת יהלום, שברוב צניעותו כי רבה יושב שם ולא כאן, על התרומה שלו לקידום החוק.

דוד טל: אני רוצה גם לברך את ארגון בזכות ואת המנכ"לית, סליביה לזוביק, על יוזמתם הברוכה ועל פעילותם היומיומית בתחום הזה - את חברי הכנסת הדינמיים בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות, את ידידי הטוב ממרצ, חבר הכנסת אילן גילון ואת עמיתתי, חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, שפועלים ללא לאות בתחום הזה.

דוד טל: יבואו על הברכה.

דוד טל: יחד אתם אני רוצה לברך את אריאלה אופיר, על תרומתה ועל עבודתה המסורה בנושא הזה.

דוד טל: כידוע לכם, היא נבחרה ונתמנתה כנציבה, והיא נלחמת ללא לאות, אפילו בי, בנושא הזה.

דוד טל: זה נעשה בצורה חיובית, ואני מקבל את זה באהבה.

דוד טל: רבותי, המאבק לזכויות הנכים הוא מאבק של חברה בישראל, הוא מאבק ממושך, שפעמים רבות רואים, אחרי שנים של עמל, כמו בעבודה על החוק, רק דקות של אושר, כמו אישור החוק.

דוד טל: לכולכם, כה לחי ובהצלחה.

דוד טל: נתבקשתי על-ידי יושב-ראש הכנסת, היות ונבצר ממנו להגיע לישיבה הזאת, לקרוא את הדברים שהוא העביר אלי, ואני עושה את זה בכבוד רב: "ידידים יקרים, ברוך בואכם לכנסת.

דוד טל: הכנסת היא ביתכם, תרגישו כמו בבית.

דוד טל: אומנם ברגעים אלה אינני אתכם, שעה שאתם יושבים כאן שבת אחים גם יחד, אולם בלבי אני אתכם.

דוד טל: בשעה זו ממש אני משתתף באזכרה לחיילים שנפלו בקרב, ואני קשור אישית עם בני משפחותיהם, ועמכם הסליחה.

דוד טל: אורחים יקרים, בעוד שעות אחדות תהיה לי הזכות לברך אתכם מכל הלב במליאת הכנסת.

דוד טל: יש לנו מחויבות מוסרית עמוקה כלפיכם, אתם חיים אתנו, אבל לפעמים בצדנו.

דוד טל: אתם מצויים אתנו יומיום, אך בניכור מסוים.

דוד טל: ביום זה מזכירה הכנסת לתושבי המדינה כולה, שיש אצלנו ציבור רחב וגדול של אנשים טובים, שהבעיות שלהם זקוקות לפתרון, להערכה, ולא להתעלמות.

דוד טל: אנחנו יודעים: לא קל לכם.

דוד טל: קשים עוד יותר חייכם בישראל.

דוד טל: לכן, אנו מתחייבים כאן ועכשיו לפעול בכנסת לחקיקה שתקל עליכם ותאפשר לכם לממש את זכויותיכם הבסיסיות.

דוד טל: אני מתחייב בשם הכנסת לדאוג לחקיקה הולמת, שתאפשר לכם נגישות קלה וחיים נוחים יותר, שלהם אתם ראויים וזכאים".

דוד טל: תודה.

סילביה לזוביק: אני מתכבדת להזמין את יושב-ראש המועצה הציבורית של ארגון בזכות, כבוד השופט צבי טל, לשאת את דברו.

צבי טל: כבוד המנחה, כבוד יושב-ראש ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, חבר הכנסת דוד טל - אהיה כטל לישראל, טל לעולם יתבקש - חברת הכנסת תמגר גוז'נסקי, חבר הכנסת אילן גילאון, חתני האות וקהל נכבד.

צבי טל: דברים של יומיום, שרוב בני האדם עושים כמאליהם, ללא מאמץ, ללא מחשבה, דורשים מאמץ ומחשבה, וגם אז לא תמיד אפשריים לאדם המוגבל: לטייל עם ילד, יד ביד, לעלות לאוטובוס, להיכנס לבנק, ללמוד, לעבוד, לאכול, לקרוא, לכתוב, לטייל, לעבוד.

צבי טל: החברה אינה מקילה עליהם.

צבי טל: אנו בונים את בתינו, את כל כלי הרכב שלנו ואת מוסדותינו, על-פי הצרכים של רוב בני האדם, ושוכחים את עשרת האחוזים של בני האדם, שהם בעלי מוגבלות, אותם עשרת האחוזים הם שישים ריבוא, מאות אלפים.

צבי טל: אם לקה אדם בנפשו או בשכלו, נוטים רוב בני האדם להיבדל מהם, לדחוק אותם למוסד, רחוק מן העין, כדי שלא ייראה ולא יימצא.

צבי טל: כשהאדם המוגבל מבקש לעבוד ולהתפרנס מעבודתו הוא מלכתחילה נחות בתחרות שלו עם שאר בני האדם.

צבי טל: ארגון בזכות נחלץ להיאבק למען כבודם וזכויותיהם ולשילובם ולשיתופם, בלי הבדל גיל, מין, מעמד, לאום או דת, לקידום זכויותיהם של בעלי מוגבלות פיזית, נפשית, שכלית או אחרת.

צבי טל: בזכות ולא כמעשה חסד או טובה.

צבי טל: ארגון בזכות מסייע בייעוץ והדרכה, במאבק ציבורי מול מוסדות וגופי שלטון גם בפנייה אל בית-המשפט ואל בית-המחוקקים, שאנחנו מתארחים בצל קורתו.

צבי טל: כבר הוזכר כאן, על-ידי המנחה ועל-ידי חבר הכנסת דוד טל, ההישג הגדול של החברה שלנו בחקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998, שעכשיו ימלאו שלוש שנים להיכנסו לתוקף.

צבי טל: חוק זה הושג לאחר מאבק ממושך של ארגון בזכות, בסיוע ארגונים וחברי כנסת מכל הסיעות.

צבי טל: פה, באולם, אני רואה את חברי הכנסת שיושבים ליד שולחן הנשיאות, חברי הכנסת שאול יהלום, מוסי רז, נעמי חזן ועוד חברי כנסת רבים שאינם אתנו פה היום.

צבי טל: מתוקף חוק זה הוקמה הנציבות.

צבי טל: אריאלה אופיר היא היום הנציבה.

צבי טל: הנציבות הוקמה כדי ליישם את החוק, הלכה למעשה, ולשקוד על קיומו.

צבי טל: החוק הזה הוא ציון דרך חשוב ביותר לקראת שילובו של האדם המוגבל בחברה.

צבי טל: החוק עוסק באיסור אפליה בתעסוקה ובתחבורה הציבורית.

צבי טל: בעקבות החוק, ולא בלי פנייה לבג"ץ, נראים אתה האוטובוסים הראשונים עם מתקנים שמאפשרים לנכים בכסאות גלגלים לעלות לאוטובוס, אבל עדיין יכול עיוור לעמוד בתחנה ונהג האוטובוס יחנה לא בדיוק על-ידו, ובלי שהממתין יוכל לדעת מה מספר הקו של אוטובוס שהגיע לתחנה, האם זה הקו הדרוש לו.

צבי טל: יש עוד הרבה מה לעשות.

צבי טל: נעשו צעדים ראשונים: כבר הזכירה סילביה לזוביק את התביעה הראשונה לפי פרק התעסוקה שבחוק, בשם אותה עובדת שהועברה מתפקידה בעירייה, בגלל ליקוי בשמיעה; אושרו התקנות הראשונות לעניין מקום חניה לעובד במקום עבודה; עומדות על הפרק תקנות בעניין השתתפות המדינה בהתאמת מקום העבודה עבור עובד עם מוגבלות והתקנות בפרק של התחבורה הציבורית.

צבי טל: אך, כמו שכתב משוררנו הדגול, "עוד הדרך רב, עוד רבה המלחמה".

צבי טל: עדיין חסרים פרקים בחקיקה לעניין דיור בקהילה, לעניין נגישות למבנים ולשירותים - למשרדי ממשלה, למוזיאונים, לבתי-חולים, למגרשי ספורט, למקומות בידור ולימוד, למקלט ציבורי.

צבי טל: חבר הכנסת אילן גילאון הניח בשעתו על שולחן הכנסת את ההמשך של הצעת החוק בעניין הנגישות, הצעה זו עברה בקריאה ראשונה לפני כשנה.

צבי טל: ברור שנושא זה טעון הוצאה כספית ניכרת, כדי להתאים את כל המקומות לנגישות לאנשים עם מוגבלות.

צבי טל: לא ייפלא שעמדת הממשלה ביקשה לרוקן למעשה את רוב תוכנו של הפרק הזה.

צבי טל: ארגון בזכות, וארגונים נוספים, התנגדו לעמדת הממשלה ותבעו מוועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת להציל את הצעת החוק.

צבי טל: יושב-ראש הוועדה חבר הכנסת דוד טל פנה לממשלה ודרש כי תשתף פעולה עם הארגונים, עם הנציבות, כדי לגבש יחד נוסח ראוי של הצעת החוק.

צבי טל: עדיין החברה שלנו אינה ערוכה כראוי לטפל באדם המוגבל, שהוא קורבן עבירה למעשה אלימות והתעללות, עדיין אינה ערוכה כראוי לעניין החינוך המיוחד, במיוחד במגזר הערבי.

צבי טל: כדי לעורר את המודעות בציבור, אחת לשנה, ארגון בזכות מעניק אות לאנשי מופת בתחום העשייה למען אנשים עם מוגבלות.

צבי טל: השנה יינתן האות לאנשים אלה: ג'וני ג'

צבי טל: האשן, מייסד פרוייקט למען אנשים עם מוגבלות, הפועל למען שיפור איכות חייהם של אנשים עם צרכים מיוחדים.

צבי טל: במסגרת זאת משאילים ציוד רפואי שיקומי, נותנים הדרכה בתחום הזכויות, עזרה במילוי טפסים, פרוייקט חונכות לפעילות פנאי ועוד.

צבי טל: כל העבודה נעשית בהתנדבות.

צבי טל: יחד עמו, מפעיל מקבל האות עוד כ-50 מתנדבים בעמותה.

צבי טל: הוא קיבל, אגב, בשנה שעברה את אות נשיא המדינה ופרס נוסף.

צבי טל: צביאל רופא, אדם שהתחיל לתת הרצאות בנושא מחלת נפש מנקודת מבטו של החולה.

צבי טל: הקים את הקבוצה הראשונה לעזרה עצמית עבור נפגעי נפש.

צבי טל: מאז הקים יותר מעשר קבוצות.

צבי טל: בשנת 1994 הקים את עמותת "התמודדות", ארגון לעזרה עצמית לאנשים עם פגיעה נפשית.

צבי טל: הקמת העמותה הזאת הביאה מהפך בתחום בריאות הנפש בישראל, וזה גרם להקמתם של גופים נוספים.

צבי טל: הוא מופיע בתקשורת, כתב ספר בנושא, וכל זה כדי לעזור לאנשים להתגבר על הסטיגמה, "לצאת מן הארון".

צבי טל: דקל שיקרצי, שחקן תיאטרון, יצא יחד עם אחיו בהצגה להעלאת מודעות לאנשים עם תסמונת דאוון.

צבי טל: ההצגות עולות מסוף שנת 1992, תחילת 1993, עד כה כ-3,000 פעמים, בעיקר בבתי-ספר, גם במכללות, משרדי ממשלה ועוד.

צבי טל: הוא גילם גם תפקיד בסרט.

צבי טל: כל האנשים האלה עוזרים לעצמם, בעיקר עוזרים לזולתם להתגבר, ובזה הם ראויים לאות שיינתן להם.

צבי טל: אני מסיים באמירה על רבי עקיבא.

צבי טל: אמר רבי עקיבא: ואהבתך לרעך כמוך זה כלל גדול בתורה.

צבי טל: מה פירוש כמוך?

צבי טל: אפשר לאדם לאהוב כל אדם כשם שהוא אוהב את עצמו?

צבי טל: פירשו בזה: כמוך, כמו שאתה אוהב את עצמך, עם כל חסרונותיך וכל מגבלותיך, כך תאהב את רעך על כל החסרונות והמגבלות שבו.

צבי טל: כמוך, בשווה לך, בשוויון.

צבי טל: תודה רבה.

סילביה לזוביק: אני מתכבדת להזמין את חבר הכנסת אילן גילאון, מציע הצעת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות לשאת את דברו.

אילן גילאון: נדמה לי שהוא אמר זאת בתשובה לבקשה לומר את כל התורה כולה על רגל אחת - ואהבת לרעך כמוך.

אילן גילאון: ואני תמיד אומר את התורה על רגל אחת, כפי שאתם יכולים לראות.

אילן גילאון: כבוד שר הבריאות לשעבר, מורי ורבי, ויקטור שם-טוב, שנמצא אתנו פה, כבוד השופט טל, כבוד יושב-ראש הוועדה, חברי הכנסת - אבשלום וילן, מוסי רז, שאול יהלום, נעמי חזן.

אילן גילאון: ראיתי קודם גם את חבר הכנסת פינס, וודאי עוד יגיעו.

אילן גילאון: אני רואה שם רחוק את אריאלה אופיר, הנציבה, שאני מכנה הנציבה העליונה, סילביה לזוביק, מנכ"לית בזכות.

אילן גילאון: יש לי עוד איזה 100 שמות לציין כאן, ויהיה לי קשה, ולכן תסלחו לי, אחי ואחיותי.

אילן גילאון: שואלים אותי: מי זה הנכה הבין-לאומי הזה?

אילן גילאון: הם חושבים שזה נכה שנוסע כל הזמן לחוץ-לארץ, ובכן לא כך.

אילן גילאון: יום אחד בשנה מציינים את הנושא הזה, ועלינו להיות מאוד זהירים מפני תופעת זיקוקי הדינור, ששגורה ומקובלת במחוזותינו, שיש יום אחד כזה: יש יום אחד שמציינים את קו העוני, יש יום אחד שמציינים אלימות נגד נשים.

אילן גילאון: היום הזה עבור אנשים עם מוגבלות הוא יומיום, שעה שעה, כל הזמן, ולכן ביום אחד אנחנו מדגישים את הנושא יותר.

אילן גילאון: עבורנו הדברים האלה קורים יומיום.

אילן גילאון: בעניין הזה, ואמר כבוד השופט לפני, ואמר יושב-ראש הוועדה לפני, יש לנו מרחב רב ללכת קדימה, ובתחום החקיקה אנחנו די מתקדמים.

אילן גילאון: אני, אתם יודעים, מתפרנס מחקיקה, ובכל זאת אני אסייג את הנושא הזה ואומר, שהחקיקה היא חשובה מאוד, רק שיש חוק אחד שלעולם לא נוכל לחוקק, שאנשים יהיו בני-אדם.

אילן גילאון: זה מאוד קשה לחוקק.

אילן גילאון: יושבים אתנו כאן היום הרבה מאוד גיבורים, שלושה שהם היום גם מצוינים לשבח, על-ידי ארגון בזכות, וזה ג'וני ג'האשן, שהוא מוכיח לנו למעשה, שלנושא של נגישות, לנושא של כאב, לנושא של רגישות, אין למעשה שום גבולות.

אילן גילאון: אין גבולות טריטורייאליים, ויושב אתנו צביאל רופא, שהקים את העמותה של חולי נפש שמטפלים בחולי נפש, ודקל שיקרצי, שאני מעריץ אותו עוד מהסרט הקודם שלו כדקל בן - דרך אגב, יש לך דרישת שלום מטל מימוני, ששיחק אותך בסרט כשהיית יותר קטן - דקל, אם הדבר היה בידינו, היינו נותנים לך את פרס האוסקר, לא רק את הפרס הזה, אבל מבחינתנו, תדע לך, שהפרס של בזכות הוא פרס האוסקר.

אילן גילאון: כמה מלים על בזכות.

אילן גילאון: כמאמר המשורר "איזה מין בני-אדם משונים, וכל רואיהם אמרו עליהם: איזה מין בני אדם משונים, בסך הכול מה הם רוצים".

אילן גילאון: הזכות מוקנית לאדם מן הרגע שהוא יציר חי, ואנחנו מפרידים בין זכות לבין חובה, והזכות היא קיימת תחילה.

אילן גילאון: אני תמיד אוהב להשתמש בפרפרזה על הדברים של קורצ'אק באשר לילדים.

אילן גילאון: קורצ'אק אמר: מה הם ילדים?

אילן גילאון: ילדים הם ככל האנשים, רק שהם יותר נמוכים.

אילן גילאון: אנשים מוגבלים הם ככל האנשים, רק שהם יותר איטיים; וילדים מוגבלים הם ככל האנשים, והם גם יותר איטיים וגם יותר נמוכים, ולכן אנחנו בהם מטפלים תחילה, בראש ובראשונה.

אילן גילאון: חברה נמדדת ביכולת שלה להמתין קמעא לאנשים היותר איטיים, וככל שהיא מסוגלת להמתין להם יותר, כך היא חברה טובה יותר, ולנו, בעניין הזה, יש עוד מרחק רב ללכת.

אילן גילאון: זה בסדר גמור, וציין את זה גם כבוד השופט, אני לא מכיר אדם שאין לו מוגבלות, יש כאלה שיש להם מוגבלות בעין, יש כאלה שיש להם מוגבלות אובייקטיבית, בסופו של דבר, במעגל הזה של החיים, לכל אחד יש המוגבלות שלו, ולכן הגישה תמיד צריכה להיות, הייתי קורא לה גישה אורטופדית, גישה שמטפלת באנשים עם אפשרויות בלתי שוות, בצורה בלתי שווה, כדי לתת לכל אחד את נקודת המוצא הנוחה מבחינתו, כדי שיגיע רחוק ככל יכולתו.

אילן גילאון: אני רוצה לברך את באי הכנס, ואני רוצה לומר מלה גדולה על בזכות.

אילן גילאון: למרות שאסור לי, על-פי החוק, להיות בעמותה, אני מחשיב את עצמי לחייל של בזכות.

אילן גילאון: אמרתי פעם לאריאלה אופיר ולסילביה לזוביק, שאני מרגיש כמו שליח הפיצה של בזכות.

אילן גילאון: כלומר, הם מעמיסים את החקיקה, ואנחנו צריכים לעשות זאת מהר, כי אנחנו אנשים שצריכים לרוץ מהר כדי להתקדם לאט.

אילן גילאון: אני מברך אתכם, שתהיו תמיד מספיק חלשים כדי להרגיש, ותמיד מספיק חזקים כדי להביא מזור לאנשים.

אילן גילאון: תודה.

סילביה לזוביק: תודה לחבר הכנסת אילן גילאון.

סילביה לזוביק: בינתיים הצטרף אלינו גם חבר הכנסת אופיר פינס, ברוך הבא.

סילביה לזוביק: אני מזמינה את חברת הכנסת תמר גוז'נסקי, יוזמת חוק שיקום נכי נפש בקהילה, שנכנס השנה לתוקף, וכמו שאמרתי בתחילת דברי, זכה לאחרונה לתקצוב, לשאת את דברה.

תמר גוז'נסקי: אדוני יושב-ראש הוועדה, אדוני השופט טל, חברי כנסת מכובדים, שמכבדים את הנכים, קהל נכבד, גם פעילי בזכות, גם פעילי התמודדות, עוצמה, וכל יתר הארגונים, וגם נכים שבאו לציין את היום הזה.

תמר גוז'נסקי: אני שואלת את עצמי מי כאן מוגבל, ואני חושבת שהמוגבלות האמיתית היא המוגבלות של החברה.

תמר גוז'נסקי: לא אתם המוגבלים, החברה היא המוגבלת, היא רואה את הדברים ישר, היא לא יכולה להסתכל ימינה ושמאלה, היא לא יכולה לראות שיש אנשים אחרים.

תמר גוז'נסקי: לכן אנחנו צריכים להילחם נגד חברה מוגבלת, שיש לה חשיבה מוגבלת, שיש לה ראייה מוגבלת, שחושבת שמי שיש לו נכות הוא מוגבל, והיא לא מבינה שהיא, החברה, מוגבלת.

תמר גוז'נסקי: לכן יש לנו קרב גדול, שהתחיל קודם כול הודות לנכים עצמם, הודות לאנשים שקמו ואמרו: אנחנו שווים, הודות לארגונים, הודות לכל הגופים הציבוריים שעזרו ועוזרים.

תמר גוז'נסקי: אני היום שותפה לשמחה על ההישגים שהושגו, אבל אני חושבת שאנחנו עדיין רק בתחילת הדרך.

תמר גוז'נסקי: תרשו לי לציין כמה נושאים לדוגמה, רק לדוגמה, שנחוץ בהם שינוי גדול.

תמר גוז'נסקי: אם, למשל, היום אנחנו יודעים שילדים נכים, ברובם, יכולים ללכת לגן רגיל, אבל הם צריכים סייעת, ואנחנו יודעים כמה זה נותן לילדים האלה כשהם הולכים לגן רגיל, ולא לגן מיוחד.

תמר גוז'נסקי: פתאום מסתבר שהכסף הקטן, הזעום הזה, שנחוץ לסייעת, נעלם ונמחק, ובתקציב 2002, בהרבה מאוד מקומות לא יהיו סייעות.

תמר גוז'נסקי: אני שואלת: איפה ההגיון ואיפה זכויות הילד ואיפה זכויות הנכה ואיפה זכויות האדם של הילדים האלה?

תמר גוז'נסקי: דוגמה אחרת.

תמר גוז'נסקי: אנחנו מדברים על מאמץ חשוב.

תמר גוז'נסקי: חבר הכנסת אילן גילאון, בחוק לשוויון לבני אדם עם מוגבלויות, הציע פרק על שילוב בעבודה.

תמר גוז'נסקי: רעיון נפלא, מרכזי, כי איך נדבר על שיקום בלי שילוב בעבודה?

תמר גוז'נסקי: מעבר לשאלה איך נכנסים למקום העבודה ואיך יושבים ליד השולחן ועוד כל מיני שאלות חשובות, יש הפרדוקס שאם הנכה משתלב בעבודה והרוויח שקל אחד יותר מקצבת הנכות שלו, הוא מקבל עונש - פוגעים לו בקצבת הנכות.

תמר גוז'נסקי: אני שואלת: סליחה, הרי אנחנו רוצים שאנשים יתאמצו ויצאו לעבודה, אבל אם פוגעים להם בקצבת הנכות ובכל מיני הטבות שמקבלים עם הקצבה, מה אנחנו אומרים להם כחברה?

תמר גוז'נסקי: - אל תלכו לעבודה, או, תלכו רק לעבודה ששם מקבלים 500 שקלים?

תמר גוז'נסקי: אותו דבר גם בשיקום - אנחנו רוצים שיקום איכותי, אנחנו לא רוצים רק שמרטפייה, אנחנו לא רוצים רק שלאנשים יהיה מקום לבוא בבוקר וללכת בצהרים - לא, אנחנו רוצים משהו איכותי.

תמר גוז'נסקי: אנחנו בטוחים שבכל אדם יש כישורים, גם אם יש לו מוגבלות כזאת או אחרת.

תמר גוז'נסקי: אנחנו צריכים לחשוף את הכישורים האלה, זה טוב לאנשים, זה טוב לנו כחברה.

תמר גוז'נסקי: כמה אנחנו מפסידים, כשהכישורים האלה מבוזבזים.

תמר גוז'נסקי: הבאתי רק כמה דוגמאות לנושאים מאוד חשובים ומאוד מרכזיים, ואני בטוחה שאתכם ביחד, עם הכוח שלכם, עם היוזמות שלכם, עם המסירות שלכם, כולכם ביחד, נוכל לשנות דברים ולעשות את החברה הישראלית אנושית יותר, טובה יותר וצודקת יותר.

תמר גוז'נסקי: תודה רבה.

סילביה לזוביק: תודה רבה לחברת הכנסת תמר גוז'נסקי.

סילביה לזוביק: לפני שנעבור להענקת אות בזכות, נעבור לקטע אומנותי קצר.

סילביה לזוביק: שולמית דרוקמן, שמחה יפרח ורויטל אמסלם יציגו קטע הלקוח מהצגה בשם "תסמונת נתינה", הטקסטים נכתבו על-ידי השחקניות ועובדו על-ידי במאית מקצועית להצגה.

סילביה לזוביק: חשוב לציין, כי הבמאית לא נגעה בטקסטים, על מנת לשמור על מקוריותם.

סילביה לזוביק: ההצגה עלתה עד כה עשרות פעמים בפני קהלים שונים, מתלמידים ועד אנשי מקצוע.

סילביה לזוביק: הפעם תעלה תמונה אחת בלבד, ללא התלבושת, ללא התפאורה וללא המוזיקה, המתלווה בדרך כלל להצגה.

סילביה לזוביק: החלק שנראה מבקש לשתף אתכם בילדותן של השחקניות, בהווה שלהן ובחלומותיהן לעתיד.

סילביה לזוביק: בבקשה.

סילביה לזוביק: (להלן קטעי הקריאה של המשתתפות בהצגה, שולמית דרוקמן, שמחה יפרח ורויטל אמסלם) (עתיד) כשהייתי קטנה, היו מלגלגים עלי.

סילביה לזוביק: קבוצות שונות של ילדים, היו מקללים אותי: יש לך פיגור מגעיל.

סילביה לזוביק: בתחילה, ירדו לי דמעות בעיניים, אחר כך השתלטתי על עצמי ואמרתי: אתם כאלה נאחסים, אז לא צריך, אמרתי, "כמו שאתם בני אדם רגילים, ככה גם אני".

סילביה לזוביק: כשנסעתי באוטובוס אנשים הסתכלו עלי: איזו מין בחורה, נורמלית או לא נורמלית?

סילביה לזוביק: התקרבו אלי.

סילביה לזוביק: עברתי לשבת ליד הנהג.

סילביה לזוביק: למדתי לא לשים לב לאנשים כאלה.

סילביה לזוביק: (הווה) החיים שלי השתנו, עכשיו החיים שלי נפלאים, אני רגועה, לא מדברת בפזיזות, ממושמעת להוראות.

סילביה לזוביק: אמא שלי אומרת: איזו בת יש לי, חמודה ונפלאה.

סילביה לזוביק: עברתי דברים מאוד קשים, היום אני לומדת לקח.

סילביה לזוביק: עכשיו יש לי ביטחון עצמי, אנשים מתייחסים אלי יפה בכל מקום.

סילביה לזוביק: באוטובוסים ובמקומות עבודה.

סילביה לזוביק: היום הכול שונה, איך שמדברים אתי, כולם מזמינים אותי.

סילביה לזוביק: אני משחקת עם כולם, מסתובבת, מפטפטת, אני קירבתי אותם אלי.

סילביה לזוביק: מאז שהם הציקו לי, הם למדו גם שבן-אדם מוגבל יכול לעשות המון דברים.

סילביה לזוביק: הם אומרים להורים שלי, שאין כמוני בעולם.

סילביה לזוביק: אני חושבת שהשינוי הוא מזה שאני קירבתי אותם אלי.

סילביה לזוביק: (חלומות לעתיד) אני רוצה להיות גדולה, כשאהיה גדולה אשתפר, אגור לבד, שירשו לי להתחתן, ולא משנה עם איזה בחור.

סילביה לזוביק: אחר כך, כשאהיה אמא, אהיה מדריכה.

סילביה לזוביק: החלום שלי להיות ספרית, בלב שמח הייתי עושה את זה: גוזרת להם, חופפת להם ועושה להם קוסמטיקה.

סילביה לזוביק: זה גם עובדות וגם פרך וגם כסף.

סילביה לזוביק: אני רוצה להתחתן עם בעל רגיל.

סילביה לזוביק: בשבט שלי, בבני-עקיבא, כמעט כולם התחתנו.

סילביה לזוביק: אני רוצה להיות חלק מחברה רגילה.

סילביה לזוביק: אני אהיה מאושרת להתחתן עם אדם רגיל.

סילביה לזוביק: תודה רבה לשולמית דרוקמן, לשמחה יפרח ולרויטל אמסלם, שהביאו לנו קטע מההצגה "תסמונת נתינה".

סילביה לזוביק: עכשיו נעבור להענקת אות בזכות.

סילביה לזוביק: כבכל שנה, גם השנה מעניק ארגון בזכות אות בזכות לאנשים שבלטו בפועלם לקידום זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות, לשילובם ולשיתופם בחברה.

סילביה לזוביק: השנה הוחלט להעניק את האות לאנשים הפועלים בקהילה שלהם או בחברה הישראלית בכלל.

סילביה לזוביק: בשנים האחרונות התפשטה בעולם המערבי התפיסה שהציבור האוטנטי ביותר לקידום זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות הוא ציבור אנשים עם מוגבלות עצמו.

סילביה לזוביק: תביעת זכויות בגוף ראשון היא נדבך נוסף במעבר מהגישה הפטרנליסטית כלפי אנשים עם מוגבלות לגישה שאנשים עם מוגבלות הם הם המומחים הטובים ביותר לקביעת הצרכים הייחודיים שלהם ולקביעת המענה ההולם לצרכים אלה.

סילביה לזוביק: גם בישראל החלה מגמה זו לקבל תאוצה, והיום אנחנו עדים להתארגנויות רבות של קבוצות של אנשים עם מוגבלויות שונות, הפועלות לשינוי היחס כלפיהם ולשינוי תנאי חייהם.

סילביה לזוביק: אני מתכבדת להזמין את אדון ג'האשן לקבלת האות.

סילביה לזוביק: את דוד טל להענקת האות ואת גברת מנדי לייטון, חברת הנהלת ארגון בזכות להקראת הנימוקים למתן האות.

מנדי לייטון: על תרומתו להעלאת המודעות לזכויותיהם של אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית.

מנדי לייטון: על פיתוח שירותים למען אנשים עם מוגבלות באזור מגוריו, על גיוס מתנדבים לפעילות למען אנשים עם מוגבלות - על כל אלה מוענק לו בזאת אות בזכות.

מנדי לייטון: (מוענק לג'וני ג'השאן אות בזכות)

סילביה לזוביק: אני מתכבדת להזמין את צביאל רופא.

מנדי ליייטון: על פעילותו החלוצית במתן הרצאות בנושא בריאות הנפש מנקודת מבטו של הנפגע.

מנדי ליייטון: על הקמת עמותת התמודדות, שהביאה למהפך בתפיסתם של נפגעי הנפש את עצמם ולשינוי ביחסם של אנשי המקצוע אליהם.

מנדי ליייטון: על פעילותו בתקשורת להעלאת זכויותיהם של נפגעי הנפש על סדר-היום הציבורי - על כל אלה מוענק לו בזאת אות בזכות.

מנדי ליייטון: (מוענק לצביאל רופא אות בזכות)

סילביה לזוביק: אני מזמינה את דקל שיקרצי.

מנדי לייטון: האות מוענק לו על כך שהוא פותח חלון להיכרות עם אנשים בעלי מוגבלות שכלית, ובכך תורם לשירוש הדעות הקדומות כלפיהם בחברה הישראלית, מוכיח כי לאנשים עם מוגבלות שכלית יכולת ליצור בקהילה ולהעשיר אותה, תורם לחינוך תלמידים לקבלת השונה מגיל צעיר - על כל אלה מוענק לו בזאת אות בזכות.

מנדי לייטון: (מוענק לדקל שיקרצי אות בזכות)

סילביה לזוביק: אני אתן לדקל שיקרצי את המיקרופון, אני יודעת שיש לו מה לומר, הוא ביקש להגיד כמה מלים, ואנחנו ניתן לו.

דקל שיקרצי: אני רוצה להודות לארגון בזכות, שנתנו לי את הפרס, ואני רוצה במיוחד להודות לאבא ואמא, שעזרו לי לכל אורך הדרך.

דקל שיקרצי: יש שיר שאני רוצה להקדיש לכולכם, גם לחברה השונים, גם להורים, במיוחד אני מקדיש את זה לאבא, אבל במיוחד במיוחד לאמא, שיושבת פה באולם: כל שונה הוא בן-אדם,/ כל שונה עשוי מבשר ודם,/ כל שונה, בעזרת השם,/ יש לו גם איזו אם,/ אם שיודעת לאהוב,/ אם שאותנו בחיים לא תעזוב,/ כי אנחנו השונים בסך הכול בני-אדם,/ כי אנחנו, כל השונים, כמו כולם, מבשר ו-

הקהל: דם.

דקל שיקרצי: תודה רבה.

דקל שיקרצי: במיוחד באתי ללמד אתכם, הרגילים, לקבל את החריג שבכם.

סילביה לזוביק: אני מתכבדת להזמין את נציג מקבלי האות, צביאל רופא, לשאת את דברו.

צביאל רופא: כבוד השופט צבי טל, כבוד יושב-ראש הוועדה, חברי כנסת נכבדים, ואורחים שיושבים כאן.

צביאל רופא: אני חושב שיש אנשים שבשבילם העולם מתחלק לאנשים נורמליים ולאנשים לא נורמליים.

צביאל רופא: אני לא נורמלי במובן הזה שאני חולה נפש, ואני לא מתבייש בזה.

צביאל רופא: העולם נחלק לשניים: חלק ראשון אלה אנשים שעוסקים בצרכי ציבור, והחלק השני, שאני לא אדבר עליו, זה אנשים שלא עוסקים בצרכי ציבור, שיהיה להם לבריאות.

צביאל רופא: האנשים העוסקים בצרכי ציבור נחלקים לשלושה: חלק ראשון אלה אנשים שגם בחייהם לא זכו לגמול וגם אחרי מותם לא זכו לגמול, אלה הם צדיקים נסתרים, אף אחד לא יודע עליהם; החלק השני אלה אנשים שלא זכו בחייהם לגמול, אבל אחרי מותם זכו לגמול גדול או גמול בינוני או קטן, אבל זכו לגמול כלשהו אחרי מותם.

צביאל רופא: זה, למשל, בתחום האומנות.

צביאל רופא: ואן גוך ידוע בכך שלא זכה בחייו, אבל אחרי מותו זכה בגדול; והחלק השלישי אלה אנשים שזוכים גם בחייהם לגמול, ואנחנו, שלושת מקבלי הפרסים - לא הכרתי את האחרים לפני זה, אבל אני מאוד מאוד מעריך מה שהם עושים, ואני מעריך ומכבד את העשייה שלהם - ואנחנו זכינו בחיינו לגמול, וזה דבר גדול.

צביאל רופא: ובגלל זה אני מאוד מכבד ומעריץ ומרומם ומפאר את בזכות, שהקימו את המפעל הזה, שאנשים עוד בחייהם יכולים לזכות, כי זה נותן לנו כוחות להמשיך הלאה.

צביאל רופא: העבודה שאנחנו עושים מאוד שוחקת, מאוד מעייפת, היא גומרת אותנו לאט לאט, אם אנחנו לא מקבלים זריקת עידוד מדי פעם, ופה זה לא סתם זריקת עידוד, זה אינפוזיה שלמה.

צביאל רופא: שאלתי את עצמי תמיד מהו המכשול העיקרי העומד בפני אדם עם מוגבלות, ומן הסתם, השכל הישר, מה הוא אומר, הוא אומר שזה המוגבלות עצמה, זה מה שהכי מפריע.

צביאל רופא: אבל ראיתי במשך השנים שהמוגבלות, ותקנו אותי אם אני טועה, אפילו אצלי שזו בעיה נפשית וזה דבר ערטילאי לכאורה, שאי-אפשר לממש אותו בידיים, אבל המוגבלות הזאת בדרך כלל הופכת להיות, לאט לאט, מוגדרת ומוכרת.

צביאל רופא: כל המאבק הוא להכיר את עצמנו ואת המגבלות שלנו עוד יותר טוב, ואז אנחנו משתלטים על השד הנורא הזה, על המוגבלות הזאת, ואנחנו יכולים לחיות בצדה של המוגבלות, תוך כדי שליטה.

צביאל רופא: היחס שהחברה מביעה כלפינו הוא גורם רב עוצמה ורב תהפוכות, אבל זה גורם חיצוני, זה לא גורם פנימי, וזה דבר שקשה מאוד להשתלט עליו, ואני חושב שזו עוד סיבה שבזכות צריכה לתת פרסים ואותות לאנשים כמונו.

צביאל רופא: זה מחזק אותנו לא רק פנימית, אלא גם מחזק אותנו כלפי חוץ, כלפי כל מי ששומע, כל מי שיודע.

צביאל רופא: אני מצטער מאוד שלא מצלמים פה, הייתי רוצה שיצלמו ויראו מה שקורה פה, ושזה גם ישודר החוצה.

צביאל רופא: היום העולם זה כפר אחד קטן, ואפשר לשדר את זה לכל העולם, אין שום בעיה.

צביאל רופא: אני רוצה להודות להורי, זכרונם לברכה, ששניהם היו נפגעי נפש ולא חסכו ממני טוב, ונטעו בי את הטוב שבי, לדליה, אשתי היקרה, שאני לא יכול בלעדיה, ולילדי, מיכל, שכעת היא בצבא, בקורס קצינות, לאריאל שיושב פה, לשלומית ולהילה.

צביאל רופא: הילדים האלה סבלו הרבה מאוד בגלל הפעילות שלי.

צביאל רופא: הופעתי בטלוויזיה כחולה נפש, כשהם היו קטנים, והם ספגו על ימין ועל שמאל, ומעולם הם לא אמרו לי שום מלה "אל תעשה", "אל תלך", "אל תפעל".

צביאל רופא: מעולם הם לא אמרו לי מלה, אני מוריד את הכובע בפניהם.

צביאל רופא: אני רוצה לברך ברכה כללית - יש לי בראש הרבה אנשים, ואני לא רוצה להאריך יותר מדי - את כל האנשים שתרמו שאני אהיה חזק - מטפלים, פסיכולוגים, פסיכיאטריים, עובדים סוציאליים קליניים, וכל אלה שתרמו שאני אגיע הלום; ואחרונים אחרונים חביבים, לאכסניה שלנו, הכנסת, שאירחה כל כך יפה את הטקס הזה, ונתנה לנו את המקום הזה כדי שנוכל לקיים את הטקס בצורה מאוד מכובדת.

צביאל רופא: תודה רבה לכם מקרב לב.

סילביה לזוביק: תודה רבה לצביאל רופא.

סילביה לזוביק: לסיום.

סילביה לזוביק: גם אני רוצה להודות ליושב-ראש הוועדה, חבר הכנסת דוד טל, על האירוח החם והמכובד באכסניה הזאת; לשירלי אברמי, מנהלת הוועדה, ולצוותה, לעזרה הרבה בארגון האירוע.

סילביה לזוביק: בלעדייך, שירלי אברמי, זה לא היה הולך; לנורית רון, ראש אגף ביקורים והיתרים, ולאורית בריל, שעובדת עם נורית רון, ולאנשי בנא"ם בכנסת, דינה חתואל ושמחה וסלי.

סילביה לזוביק: תודה רבה.

סילביה לזוביק: ואני אבקש מהיושב-ראש לנעול את הישיבה.