ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 407, 2001-11-27 13:00

דוד טל: אני פותח את הישיבה.

דוד טל: לצערי, פעם אחר פעם אנו שומעים על מספר הולך וגדל של מובטלים.

דוד טל: כולם יודעים מה המצב, כולם מדברים עליו, ולצערי הממשלה לא עושה דבר וחצי דבר בנושא.

דוד טל: אם תשאלו אותי איך אני יודע, אני אומר שגם אם היא עושה משהו בנידון, במבחן התוצאה אני נותן לה ציון אפס, משום שאנו שומעים על יותר ויותר מובטלים.

דוד טל: יותר ויותר אנשים, נשללת מהם הזכות האלמנטרית להיות מועסקים, זכות שקיימת בכל מדינה.

דוד טל: יותר ויותר אנשים מתעלמים ממיעוטים כאלה ואחרים.

דוד טל: כתוצאה מכך, נוצרת בעיה חברתית קשה מאד.

דוד טל: כשמעלים הצעת-חוק כזאת או אחרת – ואני לא רוצה להגיד כרגע את עמדתי לגבי הצעת-חוק הנגב, למשל – בודקים מי "ירוויח" ממנה: האם תושבי עומר "ירוויחו" ממנה או תושבי מקומות אחרים.

דוד טל: לפעמים אי אפשר לעשות הבחנות כאלה.

דוד טל: אני אומר שיש להטיב עם תושבים שגרים באזורים שהם מוכי אבטלה, אזורים שלא זוכים לכוחות טובים בתחום החינוך למשל.

דוד טל: אם לא מגיעים לשם אנשי חינוך איכותיים - בלי לפגוע בכבודם של אלה שנמצאים שם - והפרופיל של אותם מורים הוא נמוך, משרד החינוך יעביר לאזור פחות תקציבים מאשר לגוש דן, ששם יש מספר גדול יותר של מורים עם פרופיל אולי גבוה יותר.

דוד טל: נוצר כאן מעין מעגל משונה.

דוד טל: זה בלתי נסבל שבאזורים הללו, מקומות שהם מוקדי אבטלה מובהקים, הממשלה לא דואגת לתעסוקה.

דוד טל: כמדומני, עוד שבוע יתפרסם דוח העוני.

דוד טל: כל פעם אנו קוראים בדוח העוני, שבאזור הזה והזה אחוז התושבים שחיים מתחת לקו העוני הולך וגדל.

דוד טל: שוב נעמוד כאן, או מעל דוכן הכנסת, ונזיל דמעות תנין, ולא נוכל לומר שלא ידענו ושלא אמרנו.

דוד טל: אמרנו וידענו, אבל לא עשינו דבר בנושא.

דוד טל: אני גם מטיל את האחריות על כל אחד מחברי-הכנסת.

דוד טל: למרות שהאחריות מוטלת על הרשות המבצעת, אני סבור שכל חבר-כנסת צריך לעשות כל מה שניתן כדי לחזק את התושבים שגרים באזורים הללו, ואת תושבי הנגב בפרט.

דוד טל: אגב, יש גם תושבים בצפון שצריך לדאוג להם באותה מידה.

דוד טל: הממשלה העבירה - ועדיין ממשיכה להעביר - לנגב עולים חדשים שהגיעו ארצה החל משנות ה-90.

דוד טל: יש מקומות שאוכלוסייה זו תרמה לכלכלת המשק, הניעה את גלגלי המשק ושיפרה את כושר הצמיחה של המשק, אבל לאזורים הללו העבירו זקנים, חולים, או אנשים בעלי כושר עבודה מינימלי – אני לא רוצה לומר שהוא שואף לאפס – דבר שלא מקדם את האוכלוסייה שגרה בנגב.

דוד טל: אם יש אוכלוסיות ששייכות למעמד הבינוני ואפילו הגבוה, אני חושב שזה נכון להשאיר אותן בדרום, ובכך לשאוף שהן ידביקו את האחרים בהצלחתן.

דוד טל: לדעתי, ממשלת ישראל חייבת לדאוג למקומות תעסוקה ולהפסיק לתמוך בתעשיות המסורתיות, כמו: תעשיות הטקסטיל למיניהן.

דוד טל: הן אמנם מתבססות על ידיים עובדות, אבל בסופו של דבר התעשיות האלה מעסיקות מספר מינימלי של עובדים, ולכן ניאלץ לדאוג להבטחת הכנסה לאותם מפוטרים.

דוד טל: אפשרויות התעסוקה היום הן לא רבות.

דוד טל: תושבי נגב שלא יהיה להם מקור פרנסה, ייאלצו לנדוד למקומות אחרים, או שכולם יישארו בנגב ולבסוף תהיה שם "התפרצות", דבר שייאלץ את החברה הישראלית להתמודד עם בעיות רבות מאד בשטח.

דוד טל: בגלל שמדובר ביישובים שמרוחקים ממרכזי ערים גדולות, הם גם לא מקבלים את השירותים הנאותים.

דוד טל: לפני כשנה ביקרתי במצפה רמון.

דוד טל: כשהגעתי לשם, מאד התפלאתי שאין שם אפילו שירותים של ניידת טיפול נמרץ, דבר אלמנטרי שקיים בכל עיר.

דוד טל: תושב מצפה רמון שנזקק לשירות רפואי כזה או אחר, יכול "להתפגר" בדרך לבית-החולים.

דוד טל: אני שמח שיכולתי לתרום את תרומתי הצנועה, ולדאוג שתהיה שם ניידת טיפול נמרץ, אבל צריך לזכור שניידת כזאת היא דבר אלמנטרי.

דוד טל: אף אחד לא עושה טובה לתושבי מצפה רמון, ירוחם, שדרות או דימונה, וגם לא לאנשי באר-שבע.

דוד טל: אנשים בחרו לגור ביישובים האלה.

דוד טל: העבירו לשם אוכלוסיות מסוימות, חלקן אוכלוסיות של עולים חדשים.

דוד טל: המדינה חייבת לדאוג לאנשים הללו, כפי שהיא חייבת לדאוג לחינוך שלהם.

דוד טל: צריך לאפשר לכל ילד שגדל באזור הזה לסגור פערים, ולא לסגור בפניו את שערי האוניברסיטה, בגלל שהוא לא קיבל תעודת בגרות.

דוד טל: אני שמח שנציגי המועצה להשכלה גבוהה התחייבו בוועדת כספים, שהילדים הללו יוכלו להיכנס למכינות כדי לצמצם פערים.

דוד טל: נכון שזה יטיל עליהם איזשהו עומס, אבל לפחות במידה מסוימת יש איזשהו כיוון של סגירת פערים.

דוד טל: אסור לקבע מצב, שרק אנשים במרכז הארץ ובגוש דן יהיו אנשים בעלי יכולות, והם אלה שילמדו באוניברסיטות.

דוד טל: אם תושבי הנגב לא ילמדו באוניברסיטה, יגדלו הפערים בינם לבין תושבי מרכז הארץ.

דוד טל: כפי שאמרתי לגבי נושא האבטלה, אני סבור שהממשלה חייבת לדאוג למקורות תעסוקה.

דוד טל: כדאי לשכוח קצת מתעשיות הטקסטיל.

דוד טל: הגיע הזמן להעביר לנגב גם מקורות תעסוקה אחרים, ולהכשיר את האנשים לעבודות שלא משלמים עבורן שכר מינימום.

דוד טל: אני רוצה לפתוח את הדיון.

דוד טל: אני אתן את רשות הדיבור לראש מועצת מצפה רמון, מר דרור דבש.

דוד טל: דרור דבש: במהלך היום השתתפנו בכמה וכמה ועדות, וניסינו להמחיש את מצב הנגב, בעיותיו ויתרונותיו, שלא תמיד באים לידי ביטוי במעשים.

דוד טל: בדיון שנערך בוועדת הכספים, חבר-הכנסת אבשלום וילן ניסה לקשר בין יישובי הנגב לבין יש"ע.

דוד טל: בתגובה, אמרתי לו שהבעיה העיקרית שלנו נובעת מכך שאין לנו כוח אלקטורלי.

דוד טל: רוב הכוח האלקטורלי מצוי במרכז, ולכן רוב ההשקעות במדינה מתרכזות במרכז.

דוד טל: הנה אנו דנים פה בוועדת העבודה והרווחה בנושא הנגב, וצר לי שמעט חברי כנסת נוכחים בישיבה הזאת.

דוד טל: אני חושב שזאת תעודת עניות לכנסת ישראל.

דוד טל: יכול להיות שחברי הוועדה כבר השתתפו בישיבות שקיימו ועדות אחרות בנושא.

אריה קלינמן: אולי כדאי שתכריז על הפסקה?

אריה קלינמן: עם כל הכבוד ליושב-ראש הוועדה שאנחנו מאד מעריכים אותו, זה בלתי אפשרי שחברי-כנסת לא יגיעו לכינוס חשוב כזה.

דוד טל: חבר-הכנסת לסרי הצטרף אלינו עכשיו.

דוד טל: אני ישבתי אתו בוועדת הכלכלה כרגע, והוא הזכיר לי שיש לנו דיון חשוב בנושא.

דרור דבש: ישבנו ודנו בבעיות שיש להעלות בישיבה.

דרור דבש: החלטנו לנסות להתמקד בכמה בעיות מאד עיקריות, הראשונה – בעיית האבטלה.

דרור דבש: ממשלת ישראל וכנסת ישראל לא מסייעות לנו ביצירת איזושהי עדיפות, שתביא לפתיחת מקורות תעסוקה חדשים בנגב על-ידי יזמים ובעלי חברות.

דרור דבש: היום חלק גדול מתקציב מרכז ההשקעות מושקע באזור המרכז בכל מיני מסלולים אטרקטיביים ליזמים, ואין שום יתרון יחסי לנגב.

דרור דבש: השבוע קיבלתי דו"ח שמפרט את מצב האבטלה ביישוב.

דרור דבש: המצב הולך ומחמיר.

דרור דבש: מדובר על 12.1% אבטלה ביישוב, ועל 250 משפחות שאין להן מקור פרנסה.

דרור דבש: אני אתן דוגמה לדרך שבעזרתה אפשר להוריד את האחוז הגבוה של המובטלים במצפה רמון, כאשר מדובר בהחלטה שאורכת דקה.

דרור דבש: עשינו מיפוי של מקומות תעסוקה במרחב.

דרור דבש: יש היום בין 60 ל-80 מקומות תעסוקה מכובדים במשאבי שדה, רביבים ושדה בוקר.

דרור דבש: אני ביקשתי ממשרד העבודה והרווחה - שתחתיו יש כל מיני גופים – להעביר את דמי האבטלה שמקבלים המובטלים לדמי הסעות, ובעזרת כספים אלה לדאוג להסיע את האנשים למקומות העבודה.

דרור דבש: ביצענו ניסוי בשנה שעברה.

דרור דבש: אגד נתנה תרומה של כרטיסי נסיעה למשך מספר חודשים, והפלא ופלא, 60 עובדים עבדו במקומות האלה, וכתוצאה מכך אחוז האבטלה ביישוב ירד ל-7%-8%.

דרור דבש: בסוף השנה אגד הפסיקה את התרומה שלה, ולא השגנו תקציב נוסף למימון הנסיעה, ולכן כל העובדים הללו חזרו למעגל האבטלה.

דרור דבש: זאת דוגמה אחת.

דרור דבש: יש דוגמאות נוספות, כמו: מפעלים שיכולים לקום במצפה רמון, על בסיס מחצבי השיש שיש במצפה רמון.

דרור דבש: אני יכול להגיד שמדיניות מטומטמת של אנשי ממשל מונעת הקמת מפעלים במצפה רמון.

דרור דבש: האבן במצפה רמון עוברת לרשות הפלסטינית.

דרור דבש: הרשות הפלסטינית מעבדת אותה, ומייצאת אותה לארצות-הברית בשווי של עשרות מיליוני דולרים בשנה, כאשר אין אפילו פועל אחד ממצפה רמון.

דרור דבש: זאת רק דוגמה אחת, ואני לא רוצה להרבות בדוגמאות, כי נושא הדיון הוא מצב התעסוקה והאבטלה בנגב, ולא רק במצפה רמון.

מוטי אביסרור: ראשית, אני רוצה להודות לך על כך שאתה מקיים דיון בנושא הזה.

מוטי אביסרור: אני חושב שמבחינתנו זאת פעם ראשונה שבכנסת ישראל דנים בנושא הנגב, וזה כבוד בשבילנו לדון בנושא בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות.

מוטי אביסרור: אני חושב שבמהלך השנים, כל אחד הלך לכיוון מסוים.

מוטי אביסרור: כנראה שזה הזמן להתחיל לראות את הדברים בראייה כוללת.

מוטי אביסרור: בעיות התעסוקה הן בעצם תוצאה של המדיניות שנוקטת בה הממשלה.

מוטי אביסרור: לא מדובר במפעל מסוים שנכנס לקושי, אלא בכך שהמדינה מחליטה לחשוף את השוק.

מוטי אביסרור: מטבע הדברים, אותם מפעלים מוצאים את עצמם בקשיים, כי כשיש מפעל שנמצא בטורקיה וגובה 70 דולר למטר ומפעל בירוחם שמייצר בעלות של 700 דולר למטר, אין סיכוי שתתקיים תחרות.

מוטי אביסרור: במקום שהמדינה תנסה למנוע את המצב, היא אפילו מעודדת אותו.

מוטי אביסרור: המשרד ממשיך להכשיר אנשים לאותו מפעל שעומד להיסגר ולעבור לירדן, באמצעות קצבאות הביטוח הלאומי ובאמצעות הכשרות שמוכרות רק לעניינים האלה.

מוטי אביסרור: אני אביא דוגמה פשוטה שהבאתי בוועדת החינוך והתרבות, והיא מדגישה את גודל האבסורד.

מוטי אביסרור: אני רוצה לספר על מקרה שקרה בירוחם, בעקבות ההתארגנות שלנו בנושא לימודי השכלה גבוהה והרצון לשלוח אנשים למכינות.

מוטי אביסרור: מדובר באם חד-הורית בת 27, שמקבלת הבטחת הכנסה.

מוטי אביסרור: יש לה שני ילדים, בן בכיתה א' וילדה במעון בנעמת.

מוטי אביסרור: ברגע שהיא החליטה להיכנס ללימודי המכינה הקדם אקדמית, הפסיקו לה את הקצבה.

מוטי אביסרור: כרגע שמעתי בוועדה, שהיא הוזמנה לחקירה במוסד לביטוח לאומי, שדורש את החזר החוב.

מוטי אביסרור: ברגע שהיא החלה ללמוד במכינה, הודיעו שמפסיקים לתת לה את התמיכה, והודיעו גם לנעמת שיפסיקו לתת לה את התמיכה, כי היא סטודנטית.

מוטי אביסרור: אנחנו צריכים להעביר את ההכשרה מן הכתפיים והידיים אל הראש.

מוטי אביסרור: במקום זה מעודדים הכשרת אנשים לתעשיות שנקלעות לקשיים ונמצאות בסכנת סגירה.

מוטי אביסרור: לכן אני חושב שהגיע הזמן להתחיל לחשוב אחרת, כי אנחנו רגע לפני שהעסק מתפרק.

מוטי אביסרור: אני רוצה להביא דוגמה מירוחם.

מוטי אביסרור: אחד הדברים שחוסמים את נגישות תושבי ירוחם לעבודה או ללימודים בבאר-שבע קשור לנסיעה לשם.

מוטי אביסרור: לפני שלוש שנים דרשתי שיפריטו את קו האוטובוס, לא בגלל שאני בעד הפרטה של כל דבר.

מוטי אביסרור: עלות כרטיס מירוחם לבאר-שבע היא כיום 14.50 שקלים, כשמדינת-ישראל מסבסדת את הקו הזה.

מוטי אביסרור: יש לי נתון שאומר שאם מפריטים את קו האוטובוס, בלי סבסוד, מחיר הנסיעה יירד ל-8.50 שקלים.

מוטי אביסרור: אני דרשתי הפרטה של קו האוטובוס, ומשרד התחבורה לא הפריט את הקו, אלא בחר להפריט את הקווים במודיעין ובמקומות אחרים.

דוד טל: מה הסיבה?

מוטי אביסרור: היתה התנגדות באזור.

מוטי אביסרור: אני אמרתי שיפריטו את קו האוטובוס רק בירוחם, כי אני רוצה שהמדינה תסבסד את המובטל ואת הסטודנט באותו סכום שהיא מסבסדת את אגד.

מוטי אביסרור: היום יש מצב אבסורדי, שקשה אפילו לחשוב עליו.

מוטי אביסרור: יוצא שמובטל מסבסד את אגד.

מוטי אביסרור: מובטלי ירוחם מסבסדים את אגד, והסטודנטים של ירוחם מסבסדים את אגד.

דוד טל: אבל יש גם פן אחר לעניין.

דוד טל: בתחבורה הציבורית נוסעים רוב האנשים שאין להם רכב פרטי.

דוד טל: אלה אנשים שלא בדיוק שייכים למעמד הבינוני ומעלה.

דוד טל: אותם הממשלה אמורה לסבסד.

מוטי אביסרור: מחיר הנסיעה באגד יקר פי שניים ממחיר נסיעה בקו שמפריטים אותו.

מוטי אביסרור: אתה שואל, את מה אתה מסבסד, את הקונצרן או את האדם?

מוטי אביסרור: אחרי שיפריטו את הקו ויורידו את מחיר הנסיעה לערך הריאלי, אני רוצה שיסבסדו את האדם.

מוטי אביסרור: אם זאת ברירת מחדל, שמדינת-ישראל תיקח אחריות, ותקבע את הערך האמיתי של נסיעה בקו האוטובוס, ועד שהיא תחליט האם להפריט את הקו או לא, שתישא בעלות.

מוטי אביסרור: תושב ירוחם לא צריך לשאת בעלות הזאת.

מוטי אביסרור: הבאתי שתי דוגמאות פשוטות לכך שכל עוד הדברים האלה לא יטופלו בצורה יסודית, אנחנו נראה את עצמנו הולכים מדחי אל דחי, ונראה יותר מפעלים שנקלעים לקשיים.

מוטי אביסרור: מתי המדינה מסייעת למפעל?

מוטי אביסרור: אחרי שהוא קורס.

מוטי אביסרור: וכי מדינת-ישראל לא ידעה שמפעל נגב קרמיקה עמד להיסגר לפני שנה וחצי?

מוטי אביסרור: הרי שר האוצר ושר התשתיות עמדו לחתום על ייקור הגז, והמפעל היחיד בארץ שהשתמש בגז היה נגב קרמיקה.

מוטי אביסרור: ברגע שחתמו על ייקור הגז, המפעל נסגר, ועל מה ולמה?

מוטי אביסרור: המדינה גם יכולה היתה לחסוך את הסיוע, אם רק היתה מטפלת במועד בעניין הזה.

מוטי אביסרור: אני מנסה להסביר את אותם אבסורדים.

מוטי אביסרור: מכאן אני רוצה לעבור לתחום הרווחה.

מוטי אביסרור: כאשר בעלי המפעלים נקלעים למצוקה, קשה להם לשלם מסים.

מוטי אביסרור: מפעל כמו פיניציה לא יכול לשלם מסים, וזה לא שאני מוותר על התשלום, אלא בגלל תזרים המזומנים של המפעל, הוא לא יכול לשלם.

מוטי אביסרור: אז אני מקבל פחות כסף ומוציא פחות.

מוטי אביסרור: גם אין לי מקורות שמהם אני יכול להוציא כספים.

מוטי אביסרור: כמות הנתמכים גדלה, ואני צריך לטפל בהם, ואיך?

מוטי אביסרור: אני מצפה שהמשרד יילך אתי לתכנית פרטנית וכוללת.

מוטי אביסרור: מנהלת המחוז יושבת לידי.

מוטי אביסרור: היא עושה מאמצים גדולים מאד כדי להוביל תהליכים במרכז למשפחה שהקמנו, אבל חסרים תקציבים שהיו צריכים לתת אותם מבעוד מועד.

מוטי אביסרור: לכן, בתקופות כאלה צריך להקל על הרשויות, לא להקשות עליהן, ולסייע בידן להביא את האנשים האלה להאמין בעצמם – לא כדי לתת כסף לאנשים, אלא כדי לסייע להם בתקופות קשות לחזק את הדימוי העצמי שלהם ולהאמין שהם יכולים להתגבר על המצב הקשה.

מוטי אביסרור: יש לנו הרבה דוגמאות בירוחם של פרויקטים כאלה.

מוטי אביסרור: הנושא השלישי שאני רוצה לגעת בו זה נושא הבריאות.

מוטי אביסרור: אדוני היושב-ראש, אתה יודע שבאזור שלנו, בעקבות חוק בריאות ממלכתי שאושר, כשאדם חלילה מקבל התקף לב, רופא לא מגיע אליו.

מוטי אביסרור: גם אין לנו יכולת להביא רופאים אלינו.

מוטי אביסרור: אני חושב שזה הזמן להתחיל להקים מוקדים רפואיים, שיהיו בהם רופא וחובש.

תמר גוז'נסקי: האם קופת-חולים לא מקיימת שירותי לילה?

מוטי אביסרור: היום אני משלם לקופת חולים 20,000 שקל בחודש עבור השירות הזה.

תמר גוז'נסקי: למה?

מוטי אביסרור: כי אין אף אחד שמוכן לעשות זאת, אבל במחירים האלה קשה לגייס רופאים טובים.

מוטי אביסרור: זה הזמן לטפל בנושא הזה, ולהקים מוקדים רפואיים.

מוטי אביסרור: זה יתרום להרגשת הביטחון של התושבים שלנו, ואם חלילה מישהו יקבל התקף לב, יהיה מי שיטפל בו.

דרור דבש: מוטי, צריך להסביר לאנשים שקופות-חולים לא מטפלות במקרי חירום.

דוד טל: אחרי נפילת מגדלי התאומים ב-11 בספטמבר, התכנסו גם הסנאט וגם הקונגרס בארצות-הברית הקפיטליסטית, שמאמינה בכלכלה חופשית, והחליטו להזרים 200 מיליארד דולר לכל מיני חברות ומפעלים, כדי להבטיח תעסוקה ולמנוע קריסה של מפעלים כאלה ואחרים.

דוד טל: היו גם מפעלים שנסגרו, למשל, בגלל שהפנטגון לא רצה לקנות את תוצרתם, ופתחו אותם מחדש, למרות שזה עלה עשרות מונים יותר.

מרינט וקנין: אני יושבת-ראש נעמת מרחב נגב מרכזי.

מרינט וקנין: אני ממונה על דימונה, ערד, ירוחם ומצפה רמון.

מרינט וקנין: אני מצרה מאד על מה שקורה היום בנגב בכלל ובדימונה בפרט.

מרינט וקנין: שמעתי את מר מוטי אביסרור.

מרינט וקנין: תראה על מה אנחנו נלחמים, על רופא בירוחם.

מרינט וקנין: לא מספיק שהאזרחים מובטלים, דפוקים – סליחה על הביטוי – אבל אנחנו צריכים להתחנן שיהיה רופא, כדי שלא יזעיקו אותי ב-2:00 בלילה בגלל אישה מוכה.

מרינט וקנין: שים לב על מה אנחנו נאבקים.

מרינט וקנין: צר לי מאד שבאזור הנגב לא הושקעו משאבים.

מרינט וקנין: מספר המובטלים אצלו הולך וגואה.

מרינט וקנין: אני באה עם דו"ח של מנהל אגף הרווחה בדימונה, שמדבר על 6,500 אנשים שמסובסדים על-ידי אגף הרווחה.

מרינט וקנין: כל שנה 1,200 איש בדימונה מצטרפים לאגף הרווחה, עד מתי?

מרינט וקנין: הנשים נפלטות ראשונות ממקומות העבודה.

מרינט וקנין: הבעלים נפלטים אחר-כך, כי יש רק מפעלים שנסגרים.

מרינט וקנין: עדיין לא נפתח שום מפעל, לא בדימונה, לא בירוחם, לא במצפה רמון ולא בערד, שיכול להעסיק את התושבים.

מרינט וקנין: מה קרה?

מרינט וקנין: עד שחוקקו עבורנו חוק שהוא בבחינת אור בקצה המנהרה, בא ראש הממשלה, שאני מאד מכבדת ומוקירה, ואומר שיקפיאו אותו.

מרינט וקנין: למה, בגלל שאנחנו נדפקנו בשנות ה-50?

מרינט וקנין: הרי כל תושבי הנגב מהווים כ-28% מכלל האוכלוסייה.

מרינט וקנין: מה קרה לנגב?

מרינט וקנין: כל ארבע-חמש שנים יש בחירות, באים כל חברי-הכנסת, בא המועמד לראשות הממשלה ומבטיח הבטחות, מצלמים וזהו.

מרינט וקנין: כל שנה מתפרסם דו"ח העוני, וכולם מופתעים, כאילו אנחנו לא יודעים מה המצב.

מרינט וקנין: מה קרה?

מרינט וקנין: יומיים מקדישים לנושא בטלוויזיה, ברדיו ובעיתונות, ואחר-כך לא קורה דבר.

מרינט וקנין: קודם כל, אני מודה למאיר סהר, מנכ"ל הרשות לפיתוח הנגב, שהזמין אותי לכאן.

מרינט וקנין: אני מייצגת את הנשים.

מרינט וקנין: אנחנו נמצאות במקום ראשון גם במספר המובטלות שעומד על 14% וגם במספר הגרושות.

מרינט וקנין: אני היחידה שמטפלת במקרים אלה, כי אגף הרווחה קורס.

מרינט וקנין: אני שואלת, מה יהיה אתנו?

מוסא אבו סהיבאן: קודם כל, אני מברך על קיום הדיון על תושבי הנגב, מאחר שאנחנו עומדים בפני קשיים רבים מאד.

מוסא אבו סהיבאן: לצערי, אני מכיר את המערכת הזאת לא מעט שנים.

מוסא אבו סהיבאן: אני נמצא במערכת כבר 13 שנה, וכל פעם מקיימים דיון על נושאי הרווחה ועל נושאים אחרים, אבל הדברים לא זזים.

מוסא אבו סהיבאן: אולי לפעמים יש איזה שינוי או התקדמות מסוימת, אבל בסופו של דבר, גם זה נעצר באיזשהו שלב.

מוסא אבו סהיבאן: אתה בטח סיירת בנגב, וראית את אוכלוסיית הנגב.

מוסא אבו סהיבאן: אני מדבר במיוחד על האוכלוסייה הבדואית, שאני אחלק אותה לשניים: החלק שגר ביישובים לא מוכרים, ופה אין דין ואין דיין, כי האוכלוסייה הזאת לא מקבלת שירותים וממשיכה לחיות את אותו אורח חיים כפי שהיא חיה עד היום; בחלק השני נמצאות הרשויות המקומיות הבדואיות, כאשר היום מדברים על שבע רשויות מקומיות.

מוסא אבו סהיבאן: אותן רשויות מקומיות לא רק סובלות מבעיות הפיתוח בנגב, אלא מצבן הרבה יותר גרוע מהמצב של שאר היישובים בנגב.

מוסא אבו סהיבאן: אנחנו היום נלחמים להיות שווים לעיירות הפיתוח, ולא מעבר לזה, כי עיירות הפיתוח שואפות להגיע למצב טוב יותר.

מוסא אבו סהיבאן: אולי גם נשתף איתן פעולה, ואולי ביחד כל הרשויות בנגב, היהודיות והערביות, יחסמו את הנגב וינתקו את הנגב ממדינת-ישראל, ויכריזו שצפונה משם זאת מדינת-ישראל ודרומה זאת מדינת הנגב.

מוסא אבו סהיבאן: תראה מה יקרה, אם יחסמו את הנגב לשעתיים.

דוד טל: אילולא אסור היה לי לומר לך, הייתי אומר לך "תעשה את זה", כדי לזעזע את מי שצריך לזעזע.

מוסא אבו סהיבאן: תאמין לי שאנחנו הערבים והיהודים נעשה את זה ביחד, כי אנחנו עלולים להגיע למצב של ייאוש בסופו של דבר.

מוסא אבו סהיבאן: החברים כאן דיברו על אבטלה ועל מצוקות בכל מיני מסגרות חברתיות.

מוסא אבו סהיבאן: אני רק אביא את רהט כדוגמה.

מוסא אבו סהיבאן: תקציב הרווחה ברהט הוא 6,000,000 שקל.

מוסא אבו סהיבאן: העירייה צריכה לשלם 25% מהסכום, האם אתה חושב שהעירייה משלמת 25% מהסכום?

מוסא אבו סהיבאן: העירייה משלמת קרוב ל-40% תוספת, וזה אחר-כך בסופו של דבר הופך לגירעון, ואז צריך לעשות תכנית הבראה, לפטר עובדים וכך הסיפור חוזר על עצמו.

דוד טל: זאת אולי דוגמה לא טובה.

דוד טל: זאת דוגמה טובה לכך שהשלטון המרכזי לא ממלא את חובתו כלפי השלטון המקומי, אבל אני מכיר ערים במרכז הארץ, כמו: ראשון לציון, שמשלמת 75% לעומת 25%.

מוסא אבו סהיבאן: אבל לראש העיר של ראשון לציון יש הכנסות מארנונה.

דוד טל: אני רוצה לאפשר לדבר כמעט לכל מי שרוצה, אבל אני גם מבקש שכל אחד יצטמצם בדבריו.

מוסא אבו סהיבאן: לכן אני חושב שצריכה להיות מדיניות ממשלתית שתפתח את הנגב.

מוסא אבו סהיבאן: תאמין לי שיש הרבה תכניות, ואני יודע שלכל רשות מקומית בנגב יש תכניות, אבל אין לה כסף לממש אותן.

מוסא אבו סהיבאן: לכן המדינה והממשלות השונות צריכות לחשוב על כך שעתיד מדינת-ישראל הוא בנגב.

מוסא אבו סהיבאן: בצפון כבר אין יותר קרקעות.

מוסא אבו סהיבאן: בנגב יש יותר קרקעות, אפשר לפתח יותר יישובים, אפשר להקים אזורי תעשייה ויש שם פוטנציאל גדול מאד, אבל המדינה צריכה לחשוב על הדברים האלה.

דוד טל: אני רוצה לומר שבכוחותיה הדלים של הוועדה, היא ניסתה בעבר לאורך זמן, מדי פעם בפעם, להעלות את הנושא הזה כדי לנסות להחדיר אותו לתודעת הציבור.

דוד טל: אני מתייחס בעיקר לנושאים של אבטלה בקרב נשים ערביות, נושא שנידון כאן בוועדה כמה פעמים, ובכלל לנושא האבטלה בנגב.

דוד טל: לצערי, אנחנו לא מצליחים לזעזע את הממשלה, לגרום לה לעשות שינוי מגמה, ולהעביר את אותם 4 מיליארד שקלים, שאני חושב שהובטחו עוד בזמן שנתניהו היה ראש ממשלה, ואחר-כך הבטיח את אותה הבטחה ברק ואריק שרון.

דוד טל: התרענו לגבי העניין, וגם כתבתי כמה דברים בנושא גם לראש-הממשלה הקודם וגם לראש-הממשלה הנוכחי, ולצערי, אנחנו כל פעם שומעים כאן על נציגים – כמו, יועץ ראש הממשלה לנושא הערבים ויועץ ראש-הממשלה לנושא הדרוזים - שאומרים שהם עומדים לקיים את כל הדברים הללו, ובפועל אנחנו לא רואים שמשהו מתקדם.

דוד טל: אנחנו ננסה להכניס את הנושא הזה גם לסיכום הדיון שלנו.

תמר גוז'נסקי: ברשות היושב-ראש, אני קודם כל רוצה לברך על הדיון, ולציין את העיסוק של ועדות הכנסת השונות, כולל הוועדה החשובה הזאת, בנושאים השוטפים.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להתייחס למקרה של האישה הצעירה שרוצה ללמוד במוסד להשכלה גבוהה.

תמר גוז'נסקי: אנחנו דנו בנושא הזה לפני שבע שנים.

תמר גוז'נסקי: לפני שבע שנים, הכנו הצעה לביטוח הלאומי, משרד העבודה והרווחה, לשינוי הקריטריונים.

תמר גוז'נסקי: אמרנו שמספיק לחשוב שכל מה שמגיע לאישה מובטלת זה להיות או ספרית או לעבוד בסיעוד.

תמר גוז'נסקי: אלה פחות או יותר הקורסים שמציעים לנשים, כי לא חושבים שמגיע להן משהו מעבר לזה.

תמר גוז'נסקי: היום בוודאי רוב הנשים סיימו י"ב כיתות, ולחלק גדול יש בגרות, אז למה לנקוט בגישה הזאת?

תמר גוז'נסקי: אז הצענו שיראו בסטודנטית גם אישה עובדת.

תמר גוז'נסקי: אמרנו שלגבי גברים, מקובל לתת שכר מינימום במקרים כאלה.

תמר גוז'נסקי: אפשר גם לקבוע מקצועות נחוצים.

תמר גוז'נסקי: אפשר להגיד שלא נכיר בכל מקצוע, אבל נקבע רשימת מקצועות נחוצים, ומי שתלך ללמוד אחד מהמקצועות הנחוצים, נמשיך לאפשר לה תמיכה.

תמר גוז'נסקי: אם לא נעשה זאת, נדון גם את האישה וגם את הילדים שלה לעוד דורות של עוני, בלי לתת אפשרות להיחלץ ממנו.

תמר גוז'נסקי: הפתרון הזה מונח על השולחן, אם לא זרקו את המכתב לפח.

תמר גוז'נסקי: ההערה השנייה נוגעת לאבטלה, לכספים וכו'.

תמר גוז'נסקי: אני העליתי את הנושא הזה בכנסת, אבל אני לא יודעת האם אתם ערים לו.

תמר גוז'נסקי: לאחר שנתנו 700,000,000 שקל לוישי ישראל כדי שיועסקו 3,200 עובדים בבאר-שבע ובדימונה, הסתבר שהשנה פוטרו שם 1,650 עובדים, ונשארו במפעל חצי מהעובדים.

תמר גוז'נסקי: מאחר שהכסף הזה יועד לסבסד את השכר של העובדים, שאלתי את שרת העבודה והרווחה, האם החזירו את הכסף.

תמר גוז'נסקי: פוטרו עובדים, והמפעל כבר לא מעסיק 3,200 עובדים, ולכן הוא צריך להחזיר כסף.

תמר גוז'נסקי: היא אמרה לי: מה פתאום, תשכחי מזה, הם רוצים עוד הטבות.

תמר גוז'נסקי: אמרתי לה: אם המשרד נתן למפעל כסף כדי להעסיק עובדים, וזאת המטרה האמיתית לשמה ניתן הסכום של 700,000,000 שקל, שיכניסו את ה-1,650 עובדים המפוטרים לתכנית: לאחד ידאגו להשלמת השכלה, לאחד ידאגו ללימודים כאלה או אחרים, לאחד ידאגו להסבה מקצועית וכו'.

תמר גוז'נסקי: אם תכפיל 1,650 עובדים ב-10,000 שקלים וכו', תגיע לכסף קטן יחסית לכל ההוצאות.

תמר גוז'נסקי: לפחות שהמפעל ייקח על עצמו להחזיק את העובדים עוד שנה לא בעבודה, אלא בתכנית אחרת, ויממן את אותה.

תמר גוז'נסקי: האם זאת דרישה בשמים?

תמר גוז'נסקי: הרי אם היו מנצלים את הזמן הזה, אותם 1,650 עובדים בינתיים היו מקבלים קצבת קיום, לומדים משהו ומתקדמים במשהו, ואולי בעוד שנה-שנתיים כשכן יצטרכו עובדים, הם יהיו יותר מיומנים.

תמר גוז'נסקי: אני לא מקבלת אפילו תשובה על ההצעה הזאת ממשרד התעשייה והמסחר.

תמר גוז'נסקי: יש מי שנותנים לו את הכסף בשם הנגב תחת הכותרת נגב, אבל אלה שעובדים ואלה שאמורים ליהנות מהסבסוד הזה, הם בכלל נשכחים.

מוטי אבוקסיס: בעלי מפעלים עושים את הכסף, והפועלים בוכים.

דוד טל: אין בעל מפעל שישקיע, אם הוא לא ירוויח.

דוד טל: כולם רוצים להרוויח, ועיני לא צרה אם ירוויח.

דוד טל: אני אפילו אשמח לעזור לו, אם אני אדע שהוא ישאף להעסיק כמה שיותר עובדים, אבל נוצר מצב שאנחנו מעבירים בעשר השנים האחרונות למעלה מ-100 מיליארד שקל לכל מיני גופים ומעסיקים כאלה ואחרים, ולמרות זאת מספר המובטלים גדל, וזה לא משיג את המטרה שהוצגה, יצירת מקומות עבודה.

דוד טל: חלק מהם, לצערי, מעביר את הכספים לבנקים גדולים, שיכולים לשלם משכורת ענקית, כמו: 800,000 שקל לחודש, סכום שאתה כנראה צריך לעבוד עבורו 20 שנה.

מוטי אבוקסיס: 20 שנה?

מוטי אבוקסיס: אולי שמונה דורות.

דוד טל: אבל יש כאלה שמקבלים סכומים כאלה.

דוד טל: כשאנחנו, חברי-הכנסת גוז'נסקי, לסרי וריגר, מעלים לדיון נושאים חברתיים, טוענים שאנחנו פופוליסטים.

דוד טל: חוקים שמטיבים עם המאיון, ואולי האלפיון העליון במדינת-ישראל הם לא פופוליסטים.

דוד טל: מדובר על תשתיות ששייכות לי ולך ולכל מי שיושב כאן, והעברתן לעשירים.

דוד טל: מדובר על זיכיונות ששייכים לי ולך, והעברתם לעשירים.

דוד טל: זה אומר לקחת קרקעות ששייכות לכולנו, ולתת אותן לבודדים.

דוד טל: זה דבר שלא ייעשה.

דוד טל: למרות שיקראו לנו פופוליסטים, נמשיך להריץ הצעות חוק חברתיות, גם אם את חלקן יקפיאו.

דוד טל: עדיין יישארו חוקים שבכל אופן לא יוכלו לגעת בהם.

מאיר סהר: שים לב לכך שכל ההשקעות האלה מתבצעות במרכז הארץ.

דוד טל: אני רוצה לתת את רשות הדיבור לחבר-הכנסת לסרי.

יצחק עובדיה: אדוני היושב-ראש, מאחר שהשתתפתי בדיונים שהתקיימו בשתי ועדות, שמתי לב שקודם כל מדברים חברי-הכנסת, ואחר-כך הם יוצאים ואנחנו נשארים בדיון.

יצחק עובדיה: אני הייתי מאפשר לכולנו לומר את הדברים, כדי שחברי-הכנסת שנמצאים כאן ישמעו אותנו, כי הם באים לפה לשנייה ואחר-כך הולכים.

דוד טל: בסדר, פעם יקבל את רשות הדיבור חבר-כנסת ופעם מוזמן, ועכשיו תורו של חבר-הכנסת לסרי.

יחיאל לסרי: הדברים שאני רוצה לומר הם בהמשך ישיר למה שאמרת עכשיו, והם אולי לא כל-כך ינעמו לחברים שלי מהנגב.

יחיאל לסרי: יש לי הרבה חברים מהנגב.

יחיאל לסרי: אני עצמי הייתי תושב הנגב לא מעט שנים.

יחיאל לסרי: הפתרון הנכון, לדעתי, הוא אחד הפתרונות שציין יושב-ראש הוועדה.

יחיאל לסרי: בסך הכל, מעבר לנאומי התמיכה היפים שאנחנו נותנים לכם, צריך לעשות תיאום ציפיות מיום ההזדהות הזה עם הנגב.

יחיאל לסרי: צריך לעשות תיאום ציפיות ולהבין, למה אנחנו מסוגלים להגיע באופן מעשי.

יחיאל לסרי: כדי להבין את זה, צריך להבין מה הבעיה.

יחיאל לסרי: הבעיה היא, לדעתי, שהנגב הפך להיות הקורבן הגדול והמרכזי של מדינת-ישראל במדיניות החברתית והכלכלית שלה בשני העשורים האחרונים.

יחיאל לסרי: המדיניות הקפיטליסטית והאנטי חברתית עברה מתגמול של עבודה לתגמול של הון, כמו שאמר יושב-ראש הוועדה, והיא המדיניות שהובילה את הנגב למקום שהוא הגיע אליו.

יחיאל לסרי: אם לוקחים שני עשורים אחורה, רואים שמרבית המפעלים היו, בצורה כזאת או אחרת, בשליטה של הממשלה, של ההסתדרות.

יחיאל לסרי: המרחק של הנגב ממרכז הארץ והזמינות הנמוכה, הרכב האוכלוסייה ורמת ההשכלה, קיבלו פיצוי על-ידי המעורבות הממשלתית.

יחיאל לסרי: ברגע שהמעורבות הזאת יצאה החוצה, הופסק הפיצוי הזה, והנגב קיבל את מכת המוות שבעצם הביאה אותו למצב בו הוא נמצא היום.

יחיאל לסרי: איך אפשר לשנות את המצב?

יחיאל לסרי: צריך לשנות מדיניות, ושלא נשלה את עצמנו, המדיניות הזאת לא הולכת להשתנות באופק הקרוב, וגם לא באופק שהוא קצת יותר רחוק.

יחיאל לסרי: זאת בעיה קשה מאד.

יחיאל לסרי: הבעיה היא פוליטית, לא של חקיקת חוק כזה או אחר, וברגע שנשנה את המדיניות, גם לא יהיה צורך לשנות חוקים ולחוקק חוקים ספציפיים לנגב.

יחיאל לסרי: ברגע שחוזרים אחורה לתפיסה החברתית ומתנתקים מהתפיסה הקפיטליסטית שלא מתאימה למדינת-ישראל, כל הדברים מסתדרים בתחומי הבריאות, התעסוקה והחינוך.

יחיאל לסרי: בזה אנחנו עוסקים כמעט כל יום כאן בכנסת בחודשים האחרונים.

יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, חברי-הכנסת, קודם כל אני מצטרף לברכות לאדם שארגן לנו את יום הנגב.

יצחק מרציאנו: אני מקווה שנמצא אוזן קשבת, כי אנחנו צועקים את הצעקה האחרונה.

יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, כדי שתבין על מה אני מדבר, אני חושב שצריכים להבין מה קרה בבאר-שבע בשנים 1992 עד 2000, כי לצערי הרב, משרדי הממשלה עדיין חושבים על באר-שבע של שנות ה-90.

יצחק מרציאנו: יש לי חדשות, באר-שבע קיבלה צורה אחרת.

יצחק מרציאנו: אם בשנת 1992 אוכלוסיית באר-שבע מנתה 135,000 תושבים, הרי ב-2000 – ואני מתייחס לשנת 2000, כי יש לנו מיון תיקים, והנתונים הם מדויקים – העיר מנתה 185,000 תושבים.

יצחק מרציאנו: האוכלוסייה הזאת הגיעה אלינו, כי כעירו של אברהם, זאת עיר מכניסה אורחים.

יצחק מרציאנו: אנחנו היינו הראשונים שקלטנו את העלייה המבורכת.

יצחק מרציאנו: מדובר על 50,000 עד 60,000 עולים מחבר העמים, ועל 7,000 עולים מאתיופיה, ויש האומרים 12,000, כאשר הנתון הנכון הוא כנראה משהו באמצע.

יצחק מרציאנו: עם כל הכבוד לעלייה הברוכה, היא הקפיצה את מספר הנזקקים מ-12% ל-20% מכלל האוכלוסייה בשנת 2000.

תמר גוז'נסקי: האם אתה מדבר על אוכלוסייה או על משקי בית?

יצחק מרציאנו: אני מדבר על האוכלוסייה, ועוד מעט גם אתייחס למשקי בית.

יצחק מרציאנו: ממוצע הנזקקים הוא גדול יותר מהממוצע הארצי.

יצחק מרציאנו: אני רוצה לתת לכם כמה נתונים.

יצחק מרציאנו: הממוצע בארץ של ילדים עולים הוא 11%.

יצחק מרציאנו: בבאר-שבע מדובר על 22%, וזה מובן, כי אנחנו עיר שקולטת עלייה.

יצחק מרציאנו: אחוז הילדים שנולדו לאם חד-הורית בארץ הוא 7.7%, ואצלנו מדובר על 12%-13%.

יצחק מרציאנו: הממוצע הארצי של ילדים הגדלים במשפחה שאחד מההורים חי מקצבת נכות, או כל קצבה אחרת, הוא 5.7%, כאשר בבאר-שבע הממוצע הוא 6.5%.

יצחק מרציאנו: ילדים אשר חיים במשפחה שמקבלת הבטחת הכנסה מהווים 10.5% מכלל האוכלוסייה בארץ, ובבאר-שבע מדובר על 23%.

יצחק מרציאנו: זה נתון מדהים.

יצחק מרציאנו: תיקים שעברו מיון, מראים שמ-19,400 מטופלים, היום אנחנו מגיעים בערך ל-35,000 מטופלים, אבל יש מי שאומר לי – וזה נכון – שכל אדם חמישי או כל אדם שישי בבאר-שבע, יש לו נגיעה לאוכלוסיית הרווחה.

יצחק מרציאנו: מדאיגה אותנו השאלה, האם ייתכן שאותם משאבים ואותו כוח אדם לא יגדלו בהתאם?

יצחק מרציאנו: האם עיריית באר-שבע הפכה להיות משרד הקליטה?

יצחק מרציאנו: אני רק הכרתי לך את באר-שבע.

יצחק מרציאנו: עכשיו אני אכיר לך את מצוקותיה של העיר.

יצחק מרציאנו: הנוסחה של 75%-25% היא אחיזת עיניים.

יצחק מרציאנו: בדקתי תקציבים, וגיליתי שבמקרה הטוב מדובר ב-50%-50%.

יצחק מרציאנו: במצוקה הקשה של עיריית באר-שבע, היא לא יכולה לקחת על עצמה אחוז אחד.

יצחק מרציאנו: יש פרויקטים שהעירייה דאגה לתקצב כאשר היא חיה חיי רווחה, כמו: הפרויקט של הקשישים, שיכול למנוע אלימות במשפחה, כי צריך לזכור לגבי קשיש שנמצא בבית, שבטלה מביאה לשעמום, ואנחנו כבר יודעים מה יוצר השעמום.

יצחק מרציאנו: למועדוני קשישים שעולים לעירייה 1,100,000 שקל, משרד העבודה והרווחה מקצה 156,000 שקל.

יצחק מרציאנו: אני מדבר גם עם החברים שלי על עניין הסמים, שהרי אנחנו בירת הנגב.

יצחק מרציאנו: אם בא אליי תושב ערד, ירוחם או אחד מאחינו הבדואים שנזקק לסיוע, אני גם מסייע לו.

יצחק מרציאנו: מתוך תקציב של 2,700,000 שקל, עיריית באר-שבע מקבלת 300,000 שקל.

יצחק מרציאנו: לא יכול להיות מצב כזה.

יצחק מרציאנו: כאשר כולנו מתפלאים איפה העובדים הסוציאליים ולמה הם לא מטפלים באלימות הזאת, אנחנו לא יודעים מה קורה לאוכלוסייה הנפלאה הזאת שקוראים לה "עובדים סוציאליים".

יצחק מרציאנו: כשאתה מפיל על עובד סוציאלי 300 תיקים, הוא לא מטפל, אלא נותן אקמול, והלוואי שיהיה לפחות אקמול.

יצחק מרציאנו: עיריית באר-שבע נמצאת במצוקה.

יצחק מרציאנו: אני צועק, כי אני צריך מחר לומר לקשיש לצאת מהמועדון, או לומר לילד בסיכון שאין לי פנימייה או מועדוניות אליהן הוא יכול להיכנס.

יצחק מרציאנו: האוכלוסייה גדלה.

יצחק מרציאנו: אם פעם בא מישהו למנהלת האגף או לעובדת סוציאלית בגלל שהוא רצה לקבל עזרה ברכישת מכונת כביסה או מקרר, היום הוא מבקש שאביא לו לחם.

יצחק מרציאנו: אני חושב שבאו מים עד נפש.

יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש וחברי-הכנסת, אנא התייחסו אלינו לפי הגודל שלנו, לפי ההכנסה שלנו ולפי האחריות שהוטלה עלינו.

יצחק מרציאנו: אני חס וחלילה לא מטיל ספק במנהלת המחוז שלנו.

יצחק מרציאנו: המחוז שלנו מבין את המצוקות, והוא עושה עבודת קודש, אבל עם כיס ריק לא פותרים בעיות.

דוד טל: מר ניזרי, אני לא רוצה לקבל דוח שמפרט מה עשה שירות התעסוקה, אלא אני רוצה לשמוע על תכניות או אלטרנטיבות שאתם כבר עומדים לבצע באזור הנגב, כדי להקטין את מספר המובטלים.

דוד טל: אני לא יודע אם כדאי לציין את מספר האנשים שיקבלו הכשרה מקצועית.

דוד טל: הכשרה מקצועית זה דבר טוב, אם יש מקומות תעסוקה, אבל אם אין מקומות תעסוקה, אחרי חצי שנה הם שוב יפוטרו.

יעקב ניזרי: באשר לשאלה ששאלת, אני יכול לומר שאנחנו שותפים באמצעות משרד העבודה והרווחה, באמצעות האגף להכשרה מקצועית, לפרויקטים שהם בתהליך של תכנון, ובחלקם מבוצעים.

יעקב ניזרי: במקרה שלנו, מדובר בהפעלת דברים מיידיים שיכולים להקל על המצוקה, קרי: עבודות מסובסדות, לאחר שהממשלה החליטה יחד עם כל הגורמים הנוגעים בדבר לסבסד את העסקת העובדים המובטלים בחקלאות, סבסוד העסקה בערכים של 40 שקל ליום, כולל הסעה שתעלה 10 שקלים למעסיק.

יעקב ניזרי: פרויקט מהסוג הזה יכול לספק כ-1,000 מקומות עבודה באופן מיידי, ואנחנו ערוכים לו, בתיאום עם כל הגורמים בדבר.

דוד טל: מתי הוא עומד להתבצע?

יעקב ניזרי: בימים אלה.

דוד טל: האם אתם, ראשי המועצות, יודעים על קיום הפרויקט הזה?

יעקב ניזרי: מי שצריך לדעת זה אותם המובטלים שנמצאים בלשכות, והם אכן עונים לקריטריונים של זכאות להיכנס לפרויקט הזה.

מוטי אבוקסיס: למה הם באים לרשויות?

דוד טל: אם הולכים לעשות מבצע מבורך שכזה, אני חושב שנכון וראוי לעדכן את ראשי הרשויות.

דוד טל: כך לפחות הם יידעו, שאולי יש סיכוי לצמצם את מספר המובטלים.

דוד טל: זה לא עניין ביורוקרטי, אבל אני חושב שזה בבחינת אור בקצה המנהרה עבור ראש רשות שעל כתפיו מוטלות כל-כך הרבה בעיות.

יעקב ניזרי: אין ספק שמבחינה ציבורית זה מתחייב, אבל כשעבדנו על הפרויקט, היינו גם צריכים לעבוד בצורה מקצועית, לא בשליפה מהמותן.

יעקב ניזרי: היתה התאמה בין אותם אזורים שמוגדרים אצלנו מוקדי אבטלה למקומות העבודה שנבחרו, ולאו דווקא "שחרור" של 1,000 מקומות עבודה במקומות לא רצויים.

יעקב ניזרי: התיאום עם המעסיקים הוא חלק אינטגרלי של הפעילות.

יעקב ניזרי: מבחינה הצהרתית, כל מי שצריך לדעת על קיום הפרויקט אכן יודע.

יעקב ניזרי: אני יכול לומר לך בוודאות, שכל העוסקים במלאכה מבחינתנו הם תושבי המקום.

יעקב ניזרי: אני מניח שמשה כהן בדימונה, למשל, הוא חלק אינטגרלי של הקהילה.

יעקב ניזרי: אני מאמין שכתוצאה מהעניין שמגלים ראשי היישובים, יש הזנה של אינפורמציה, והיא לא חד-כיוונית.

אריה קלינמן: האם הפרויקט יכלול הסעות מהיישובים לאזורי החקלאות?

אריה קלינמן: אתה אומר "מוקדי אבטלה", אבל אין שם חקלאות.

יעקב ניזרי: אני יכול לומר לך שבנקודות מסוימות בנגב, הזמינות לתעסוקה בפרויקט הזה היא לא ברת ביצוע, כי אין מוקדי עבודה חקלאיים.

יעקב ניזרי: למרות זאת, אנו עומדים עכשיו לקראת עבודות הקטיף, ואנחנו נעשה הכל על מנת לדחוף את אותם המובטלים לכל העבודות האלה.

יעקב ניזרי: בנוסף לכך אנחנו שותפים לפרויקטים נוספים, כגון: עניין ההכשרה המקצועית והחל"תים למיניהם מול מקומות עבודה ומכינות, והגברת שרה חורש בוודאי תרצה לדבר על זה.

מוטי אבוקסיס: תוציאו מהארץ את כל העובדים הזרים, זה יפתור את הבעיה של 300,000 מובטלים.

מוטי אבוקסיס: אם לא יהיו עובדים זרים במדינה, אנחנו נעבוד.

מוטי אבוקסיס: אל תתנו יותר רשיונות לקבלנים, שיושבים בוועדת הכספים.

דוד טל: זעקתך נשמעה.

יעקב ניזרי: לפני כשבועיים שר העבודה והרווחה ביקר בדימונה, שם הוא נתן פתרון מקומי לעיריית דימונה ולתושבי דימונה.

יעקב ניזרי: על-פי החלטת השר, באופן מיידי נקבע שמרכז הפעילות של הביטוח הלאומי, מרכז אינפורמציה ברמה ארצית, יהיה בדימונה.

יעקב ניזרי: כך באופן מיידי הגיעו 50 מקומות עבודה לדימונה, כלומר: ניתן גם למצוא פתרונות יצירתיים.

דוד טל: אולי יש עוד כמה פתרונות כאלה לירוחם, ואולי למצפה רמון?

יעקב ניזרי: אני יכול לומר שברמה הגלובלית, אם יש תכניות ממשלה שעוסקות בפיתוח הנגב, כולל הנעת עובדים מנקודה לנקודה, בעזרת רכבות למשל, זה יסייע לאותם מובטלים שנמצאים בנקודה מסוימת להגיע למקומות שהם אטרקטיביים וגם נגישים מבחינת תעסוקה.

אלי לוי: למה המשרד צריך לחכות להחלטת ממשלה?

אלי לוי: למה המשרד לא יכול ליזום?

אלי לוי: יש לו מספיק אמצעים ותקציבים.

דרור דבש: בשנת 1997 משרד העבודה והרווחה עשה עבודה מאד יסודית וניסה לפתור את בעיית האבטלה.

דרור דבש: נושא ההסעות מופיע כחלק מרכזי בתכנית שלו, אבל בגלל שיש כל-כך הרבה אגפים, כמו: שירות תעסוקה, ביטוח לאומי וכו', הם לא מסוגלים להתחבר ולהעביר קוד תקציבי אחד לקוד התקציבי האחר.

תמר גוז'נסקי: תמיד המחשב אשם.

שרה חורש: משרד האוצר ביטל את התקציב של ההסעות, לצערנו הרב ולמרות כל הרצון הטוב שלנו.

דרור דבש: למובטלים משלמים?

שרה חורש: מה זה קשור?

דרור דבש: זה קשור, כי אם ייקחו את הסכום של 3,200 שקל שמקבל כל מובטל ויעבירו אותו להסעות, תראי איך אנשים ילכו עם כבוד עצמי למקומות העבודה.

יעקב ניזרי: מהניסיון שנצבר, אנו יודעים שאם יסבסדו את הסעיף הזה, הרי יש ביכולתנו לסייע לאותם מובטלים.

יעקב ניזרי: זה מצריך סיוע תקציבי.

דוד טל: אם אני אומר לך שיש סעיף תקציבי מסוים שהוא מתוקצב - -

יעקב ניזרי: הוא לא ברשותנו.

דוד טל: סעיף שנמצא ברשותך.

דוד טל: שר העבודה והרווחה השתתף בדיון אתמול.

דוד טל: הוא פרס את התקציב שלו.

דוד טל: אנחנו רואים שחסר בתקציב לפחות עוד 400,000,000 שקל.

דוד טל: הוא דורש 700,000,000 שקל, אבל 400,000,000 שקל הם חובה, כדי שילדים אוטיסטים יוכלו לקבל שירות, כדי שלא ייווצר מצב שילדים אחדים יכולים לקבל שירות ואחרים לא יכולים, כדי לטפל באלימות במשפחה ולבצע חוקים חברתיים כאלה ואחרים.

דוד טל: 400,000,000 שקל בוודאי חסרים.

דוד טל: יש כאן הצעה גם של מוטי אביסרור וגם של דרור דבש, שאומרת שאולי אם תוסיף איזשהו סעיף תקציבי כזה או אחר, למשל עבור הסעות, יתפנו עוד מקומות עבודה.

דוד טל: אם רק תממן להם את ההסעות, הם כבר "ישברו את הראש" אחר-כך.

יעקב ניזרי: אני לא יודע מי המציא את הגלגל, אבל מבחינתנו, כשהסעיף הזה היה ברשותנו, עבדנו בתיאום עם כל הגורמים במשרד העבודה והרווחה על מנת לבחון סיוע כזה לאותם מקומות עבודה, ועניין ההסעות היווה גורם שהשפיע על היכולת שלהם לקלוט עובדים נוספים.

יעקב ניזרי: ביצענו את זה.

יעקב ניזרי: לצערי הרב, היום אין ברשותנו תקציב לעניין, ואנחנו לא יכולים לממש את הפרויקט הזה.

דוד טל: והאם אתה לא יכול להסיט תקציב כזה או אחר?

יעקב ניזרי: אני יכול רק לקחת שכר של עובדים ולסייע למובטלים.

תמר גוז'נסקי: איך הם יגיעו לשדה החקלאי הזה?

יעקב ניזרי: בתיאום בין החקלאי ובין המעסיק.

תמר גוז'נסקי: אם לחקלאי יש תאילנדי בחצר, למה הוא צריך להעסיק את המובטל?

תמר גוז'נסקי: אם תמשיכו לאשר לו להביא תאילנדים, למה הוא צריך להעסיק את המובטל?

יעקב ניזרי: אני רק רוצה לבשר לך, שהעניין הזה מסודר.

יעקב ניזרי: היום סיימנו פרויקט של חלוקת היתרים לענף החקלאות, ואני מניח שגם העניין הזה יהיה יותר מסודר ושגם נתאים את כמות העובדים הזרים לדרישות השוק האמיתיות.

דוד טל: מה הן הדרישות האמיתיות של השוק?

יעקב ניזרי: ההקצאה לכל שנת 2001-2002 תתחיל ותסתיים ב-22,000.

דוד טל: מה היה המספר קודם לכן?

יעקב ניזרי: קשה לומר אומדן, כי לאורך שנים לא עסקו בזה.

יעקב ניזרי: יש כל מיני הערכות.

דוד טל: האם היום יש פחות או יותר עובדים?

דוד טל: יש היום פחות, זאת אומרת שאנחנו עוד מוסיפים עובדים זרים.

יעקב ניזרי: לא הייתי אומר, זה משהו באותו סדר גודל.

תמר גוז'נסקי: לא השתנה שום דבר.

יצחק עובדיה: אני מזכיר ההסתדרות במרחב נגב מרכזי, שחולש על דימונה, ירוחם, מצפה רמון, ערד, סדום וגם המגזר הבדואי.

יצחק עובדיה: אני רוצה לומר פה כמה דברים, שאולי לא יהיו כל-כך מלוטשים, אבל אני בטוח שהם יהיו אמיתיים.

יצחק עובדיה: מה לא נאמר, מה לא נכתב ומה לא סופר על הנגב, והוא נשאר אותו נגב.

יצחק עובדיה: לא מתייחסים אלינו כלל וכלל.

דוד טל: אל תאמר כך, העבירו את חוק הנגב...

יצחק עובדיה: ועכשיו רוצים לבטל אותו.

יצחק עובדיה: מה שקרה במדינת-ישראל ב-10 השנים האחרונות זה בדיוק מה שקרה בארצות-הברית במשך 160 שנה.

יצחק עובדיה: 160 שנה לקח לארצות-הברית לבסס משטר חופשי קפיטליסטי.

יצחק עובדיה: ב-10 השנים האחרונות הפכו את מדינת-ישראל מסוציאל-דמוקרט, מדינת רווחה שדואגת לעובדים, למדינה קפיטליסטית.

יצחק עובדיה: 80% מהעוצמה הכלכלית של המדינה עברה לידיים של 200 או 250 משפחות, ולאיש לא אכפת מזה.

יצחק עובדיה: 90% מהתקשורת נמצאת בידיים של שבעה אנשים, והמדינה הזאת הולכת ומדרדרת.

יצחק עובדיה: הממשלה הזאת והממשלות שלפניה פשטו רגל.

יצחק עובדיה: בכל מדינה נאורה נורמלית ודמוקרטית היו מוציאים את הממשלות למשפט ציבורי על מה שנעשה כאן.

יצחק עובדיה: ידידי דוד טל, אני מתפלא עליך שאתה לא מכיר אותי.

יצחק עובדיה: הרי היינו בקואליציה באיזשהו מוסד בזמנו.

יצחק עובדיה: אני מאד שמח לראות אותך כאן, כי אתה שייך לשכבה החלשה ממנה באת.

יצחק עובדיה: אני מצפה מכולכם, שפעם אחת ולתמיד תתייחסו לנגב ברצינות.

דוד טל: אנחנו מתייחסים, אבל אנחנו לא הרשות המבצעת.

דוד טל: אנחנו יכולים לחוקק עוד חוק הנגב.

יצחק עובדיה: אתם הרשות המחוקקת, ומי שצריך לעשות את זה זאת הרשות המבצעת.

יחיאל לסרי: אם דוד טל יהיה שר האוצר או ראש הממשלה, תאמין לי שהמדינה תשתנה.

יצחק עובדיה: אני חי עם העובדים האלה, ואני רוצה לומר לך שאם מפעל פיניציה ייסגר, צריכים לסגור גם את ירוחם, וכנ"ל לגבי נגב קרמיקה לפני שנה או שנה וחצי.

יצחק עובדיה: עכשיו רוצים לפטר 180 עובדים מכיתן.

יצחק עובדיה: כל ממשלה נורמלית, באותה מידה שהיא חייבת לדאוג לביטחון, לחינוך ולבריאות של אזרחיה, צריכה גם לדאוג לתעסוקה.

יצחק עובדיה: הממשלה צריכה לייצר מקומות תעסוקה ולהקים מפעלים כמו בשנות ה-50, כפי שהקימה את מפעלי ים המלח, את שלובת ערד וכו', על אף שמראש ידעו שהמפעלים האלה במשך עשור או שניים יהיו בדפיציט, אבל הם סיפקו תעסוקה לכל דכפין.

יצחק עובדיה: הרי אני לא חבר-כנסת, אבל אני יום יום מסתובב במרחב הקומפליקטיבי והמסובך שקוראים לו מרחב נגב מרכזי.

יצחק עובדיה: האבטלה בדימונה הגיעה החודש ל-14.8%.

יצחק עובדיה: אני מתעצבן כאשר אומרים לציבור 7% או 6%.

יצחק עובדיה: כל אדם הוא 100% מובטל נטו פר אקסלנס.

יצחק עובדיה: אני מבקש לדאוג לדבר אחד, שיוקמו מפעלים ותהיה תעסוקה לתושבים.

יצחק עובדיה: ברגע שלעובד אין תעסוקה, כל מה שנאמר לא שווה דבר, ואז מתחילים לדבר על חינוך, על סמים, על הבראה, על אבטלה, על רווחה וכו'.

דוד טל: בוני גולדברג, תתמקדי בקצרה רק במה שהיית רוצה לעשות ואת לא יכולה לעשות.

דוד טל: מה מגיע לרשויות על-פי דין, ומה הן מקבלות?

תמר גוז'נסקי: מה מספר הילדים בסיכון, וכמה ילדים מקבלים פתרונות?

בוני גולדברג: אין לי כאן מספרים, אבל יש יותר מדי ילדים בסיכון שלא מקבלים טיפול, ואני בהחלט יכולה להגיד את זה בלי מספרים.

דוד טל: אם הנושאים האלה היו בסדר עדיפות ראשון שלהם, האם היו להם התקציבים המתאימים לבצע את המטרות החברתיות האלה?

בוני גולדברג: לא תמיד הכל תלוי רק בתקציב.

דוד טל: את רוצה להטיל זאת על עירייה, שמתמודדת עם גירעון מסוים, עם תכנית הבראה מסוימת של משרד הפנים, עם קיצוצים מסוימים ועם כל מיני מטלות שהשלטון המרכזי צריך לעשות והוא לא עושה.

בוני גולדברג: אני יכולה לתת לך דוגמאות של ראשי ערים, שיחד אתי גייסו כספים.

דוד טל: בנגב?

בוני גולדברג: כן.

דוד טל: תני לי דוגמה או שתיים.

בוני גולדברג: מוטי ודרור וגם נציגי עיריית באר-שבע נמצאים פה, והם יעידו על כך.

בוני גולדברג: העניין הוא שהמעורבות לא עולה כסף, אלא היא חשובה.

בוני גולדברג: יש גם ראשי ערים, שלצערי לא נמצאים פה היום, אבל כאשר אני מביאה להם את המשאבים כדי לבנות דברים, הם דוחים אותם, כי הם לא רוצים שהדבר ייראה ברחוב.

בוני גולדברג: זה חמור מאד בעיניי.

בוני גולדברג: צריך לזכור שמדובר בתושבים שהם אחראים עליהם, לפחות כמו שהממשלה אחראית עליהם.

דוד טל: למה נניח שלא יהיה מחסור באזור המרכז?

בוני גולדברג: אני לא מכירה את אזור המרכז, כמו שאני מכירה את הדרום.

בוני גולדברג: אני חושבת שאחוז המטופלים במחלקות הרווחה באזור הדרום הוא גבוה מאד ומעל הממוצע הארצי.

בוני גולדברג: הממוצע בארץ הוא 16.4%.

דוד טל: היא הנותנת, אז צריך להעביר עובדים סוציאליים ממקום שיש בו אחוזים נמוכים יותר של מטופלים לאזור לדרום.

בוני גולדברג: אני אשמח, אם ייתנו לי לעשות את זה.

דוד טל: מה גברתי עושה בתוקף תפקידה כדי לנייד עובדים סוציאליים, מהמרכז למשל לדרום?

בוני גולדברג: זה לא בסמכותי.

בוני גולדברג: הלוואי שיכולתי לעשות זאת.

בוני גולדברג: הגברת גוז'נסקי כבר שאלה אותי פעם את השאלה הזאת.

יצחק מרציאנו: אדוני היושב-ראש, זאת שאלה טובה.

יצחק מרציאנו: אם המשרד ייתן לרעננה תקצוב של 25% והיא תשתתף ב-75%, היא תסתדר.

יצחק מרציאנו: כך יפטרו אותנו מהגיבנת הזאת של 25%.

בוני גולדברג: אני רוצה לומר משהו לאדוני היושב-ראש, שיכול לעזור לנו בנושא של ה-MATCHING הבעייתי של ה-25%.

בוני גולדברג: דרור דבש ומוטי אביסרור כלולים בטיפול הנקודתי, וגם הם נדרשים לתקצב 25%.

דרור דבש: בוחנים אותנו בשאלה האם אנחנו מביאים את ה-25%, ולא בוחנים את יכולת ביצוע.

דוד טל: אגב, יושב כאן מנהל בית-החולים סורוקה.

דוד טל: אני מכיר הרבה מאד בתי-חולים בארץ, שהמדינה לא רכשה עבורם מכשיר רפואי אחד בעשור האחרון.

דוד טל: מכשירים אלה מהווים חלק מהתשתיות שהיא צריכה לדאוג להן, אם בתי-החולים לא מצליחים לגייס כספים.

דוד טל: יש בתי-חולים שכל הזמן מנהלים מלחמות, וכך מגייסים כספים.

בוני גולדברג: לגבי כל הקריטריונים להקצאת משאבים, הן מבחינת תקציבים, הן מבחינת כוח אדם והן משאבים אחרים, אני הבאתי את החומר שלי למשרד, והוא בודק היום את הקריטריונים.

בוני גולדברג: אני חושבת שצריך למצוא איזושהי נוסחה מקדמת נגב, שלוקחת בחשבון לא רק את מספר המטופלים, אלא את עומק המצוקה הכללית ביישוב ובאזור כולו.

בוני גולדברג: התחלתי קודם לומר שיש יישובים שיש להם תקנים, והם לא מסוגלים לאייש את התקנים, לא רק בגלל המגבלה של 25%, אלא בגלל שהם לא מוצאים עובדים מיומנים.

בוני גולדברג: התחלנו בהכשרה מקצועית, שמטרתה לעשות הסבה של אקדמאים לעובדים סוציאליים.

בוני גולדברג: מדובר בעיקר בעולים, שלרובם יש תעודה אקדמית.

בוני גולדברג: עובדים סוציאליים אלה יוכלו לתקשר ולדבר באותה שפה עם המטופלים האחרים שמגיעים היום לרשויות הרווחה.

בוני גולדברג: באשר לסקטור הבדואי, יש תכנית מסודרת שהוחלט לבצעה יחד עם הרשויות המקומיות.

בוני גולדברג: בזמנו ריכז אותה מנהל המחוז של משרד הפנים, והיא כוללת את כל משרדי הממשלה.

בוני גולדברג: אני אתייחס לחלק של משרד העבודה והרווחה.

תמר גוז'נסקי: באיזו שנה היא נקבעה?

בוני גולדברג: לפני שנה.

בוני גולדברג: אני רוצה לומר למי שרוצה לקרוא אותה, שהתכנית נמצאת אצלי.

בוני גולדברג: מדובר בסוף הקדנציה הקודמת של הממשלה.

בוני גולדברג: עבדנו על הכנתה של התכנית יום ולילה כדי להספיק לקבל את המשאבים, ולצערי לא הוזרם שום תקציב ייחודי לסקטור הבדואי, שהוא סקטור שעומד בפני עצמו מבחינת הבעיות שקיימות בו.

איתן חי עם: אני חושב שאני יכול להגיד את הדברים גם בשם חבריי מהנגב – אני רוצה לומר שכל מה שאנחנו אומרים, אנחנו אומרים מתוך גאווה לדברים שאנחנו עושים.

איתן חי עם: אנחנו חושבים שצריכים לעשות יותר.

איתן חי עם: אנחנו לא אומרים את הדברים מתוך מסכנות, אלא בגלל שאנחנו עושים דברים, אבל לא מצליחים לעשות את מה שאנחנו רוצים.

איתן חי עם: כשאני מייצג את סורוקה, אני מוכרח להגיד גם שזה אחד מבתי-החולים המובילים בארץ, ואני מאד גאה בו.

איתן חי עם: לא נעים לי להגיד, אבל למרות מה שהמדינה נתנה לבית-החולים ולנגב, אנחנו מצליחים להגיע למצב אליו הגענו.

איתן חי עם: בשנים האחרונות היו השקעות רבות בבית-החולים סורוקה.

איתן חי עם: ההשקעות האלה מתקנות את המצב, ומביאות את בית-החולים למצב שהוא היה צריך להיות בו בשנות ה-80.

איתן חי עם: אנחנו רחוקים מאד מהמצב שהייתי רוצה שנגיע אליו, למרות ההשקעות שהשקיעו בבית-החולים.

תמר גוז'נסקי: האם אתה מדבר על בנייה?

איתן חי עם: אני מדבר על בנייה, ועוד מעט נדבר גם על דברים אחרים.

איתן חי עם: לפני כן, אני רוצה לציין כמה נתונים מתוך דו"ח מבקר המדינה.

איתן חי עם: בעזרת הנתונים על בית-חולים סורוקה, אני צועק את הצעקה של כל הנגב.

איתן חי עם: בירושלים יש 1.38 מיטות ל-1,000 ילדים, בתל-אביב - 1.08, במרכז הארץ - 1.17, ובדרום 0.8 מיטות ל-1,000 ילדים.

איתן חי עם: אחרי ששמעתם על המצב הסוציו-אקונומי של התושבים בנגב, ואתם יודעים מה הקשר בין מצב סוציו-אקונומי ותחלואה, אתם מבינים שאין מספיק מיטות לילדים.

איתן חי עם: יתרה מזאת, מספרים פה שאין שירותי לילה ביישובים.

איתן חי עם: אם ילד מירוחם מגיע למיון בבית-חולים סורוקה, הסיכוי שלו להתאשפז גדול יותר מהסיכוי של ילד במרכז תל-אביב שמגיע למיון ואומרים לאימא שלו להחזיר אותו הביתה ולבדוק את מצבו בעוד שעתיים.

איתן חי עם: אתם לא יודעים, שכוח האדם נגזר ממספר המיטות, זאת אומרת שהפגיעה היא כפולה.

איתן חי עם: יש פחות כוח אדם, ולכן גם פחות מיטות.

איתן חי עם: אם מישהו מחולל נס, זה העובדים שלי.

איתן חי עם: בירושלים, על כל 100,000 איש יש 10.7 חדרי ניתוח, במרכז הארץ - 7.1, בתל-אביב - 7.9, ובבאר-שבע - 3.6 חדרי ניתוח לכל 100,000 איש.

איתן חי עם: בעזרת העובדים המסורים ביותר עלי אדמות, שעובדים 24 שעות ביממה, אנחנו מצליחים להחזיק את הרפואה בנגב.

דוד טל: השאלה היא כמה זמן מחכים לתור במחלקה אורתופדית, למשל?

איתן חי עם: יותר ממה שצריך, וזה ההסבר.

איתן חי עם: בירושלים יש יותר חדרי ניתוח, ולכן אם מגיע פצוע תאונת דרכים, מפנים את הפצוע לחדר אחד וממשיכים בניתוח הקודם בחדר אחר.

איתן חי עם: בבית-חולים סורוקה אני נאלץ להפסיק ניתוחים באמצע.

איתן חי עם: תשתיות בית-החולים קורסות.

איתן חי עם: היום בבוקר סגרתי ארבעה חדרי ניתוח, בגלל בעיות בביוב.

איתן חי עם: מנכ"ל קופת-חולים לא יכול לממן את התיקון הזה.

איתן חי עם: חבר-הכנסת לסרי ידידי ואני, יחד הסתובבנו בלילות בחדרי לידה כסטודנטים.

איתן חי עם: דוקטור לסרי, מאז לא השתנה דבר.

איתן חי עם: בשנת 1960 כשנפתח בית-חולים סורוקה היו שמונה חדרי לידה ו-107 לידות לחודש.

איתן חי עם: היום יש 1,100 לידות בחודש ו-10 חדרי לידה.

איתן חי עם: לא מדובר בחדרי לידה, אלא באולם לידה, שיש בו וילונות.

איתן חי עם: למרות שאשתי יכולה היתה ללדת בכל מקום בעולם, דאגתי שהיא תלד בבית-חולים סורוקה, כי הרמה שם היא מאד גבוהה.

איתן חי עם: רמת המלונאות שם אפילו לא מתאימה למאה הקודמת.

איתן חי עם: אנחנו לקראת הנחת אבן פינה ביום ראשון.

איתן חי עם: אני מתכוון להתחיל בבנייה, למרות שאין לי כסף.

איתן חי עם: יש לי הבטחה שאקבל תקציבים.

איתן חי עם: יש לי קלסר, שאני שומר בו הבטחות שונות של שרי אוצר ושרי בריאות.

דוד טל: יש לי ניסיון לא טוב עם הנחות אבן פינה.

דוד טל: אני תמיד שמח לחנוך מקומות חדשים שנפתחים.

דוד טל: ראש הממשלה ברק ואני הנחנו אבן פינה למלון במצפה רמון.

איתן חי עם: בסך הכל, ברשותי חלק מהכספים.

איתן חי עם: באשר למטבח של בית-החולים, יום אחד אני אסגור את בית-החולים כדי שהמטבח הזה יקרוס, ואז תראו איך מטבח בית-החולים מייצג את מה שקורה בנגב, ואף אחד לא מתייחס לזה.

איתן חי עם: יותר מזה, כולם מדברים על ביטחון.

איתן חי עם: בנינו מיון נפלא, והיום אתה צריך לרוץ שבע דקות מהמנחת למיון.

איתן חי עם: תכננו לבנות מנחת על הגג.

איתן חי עם: המקום היחיד בארץ שבנו בו מנחת על הגג זה בית-חולים איכילוב, שם אין לו שימוש.

איתן חי עם: ממש שם היה צריך לבנות את המנחת.

איתן חי עם: זה מייצג בדיוק את מה שקורה בנגב.

איתן חי עם: כמעט כל ראש רשות מקבל ממני טלפון, ובשיחה זו אני מתחנן שיוציא את התושב שלו מבית-החולים, בגלל בעיה של מקום.

איתן חי עם: אני יותר ויותר מאשפז אשפוזים סוציאליים.

איתן חי עם: כשאני צריך לשלוח את אותם אנשים לביתם, מסתבר שאין להם בית ואין עם מי לדבר.

איתן חי עם: כשאני מקבל חולה למחלקה, הוא שוכב במחלקה, הוא מזדהם, ותופס מיטה של מישהו אחר שצריך לטפל בו.

יחיאל לסרי: מה ממוצע ימי האשפוז בבית-חולים סורוקה?

איתן חי עם: במחלקות הפנימיות ארבעה ימים.

איתן חי עם: דו"ח מבקר המדינה מדבר על כך, שחצי מכמות המוסדות הסיעודיים בארץ נמצאת בנגב.

דוד טל: על הנושא הזה היתה לי אתמול שיחה עם שר הבריאות.

דוד טל: הוא נעתר לבקשתי להעביר בשנה זו לאזור הדרום חלק גדול מהקודים שקוצצו.

איתן חי עם: כך יתאפשר לנו לטפל בחולים.

איתן חי עם: אני רוצה להסביר לכם מה קורה בשירות הרפואי בנגב.

איתן חי עם: בנגב יש עניין של מרחקים שהוא קריטי, כי אי אפשר לרוץ לחדר מיון מירוחם, ממצפה רמון וממקומות אחרים.

איתן חי עם: החוק קבע שאדם ישלם X שקלים, שיעברו למי שמפעיל את השירות, ומעבר לזה אסור לסבסד.

איתן חי עם: זאת הסיבה שאפשר למצוא שם איכות כזאת של רופאים.

איתן חי עם: חבר-הכנסת טל, לא אני ולא אתה היינו רוצים להיות מטופלים על-ידי רופאים כאלה.

איתן חי עם: שנינו היינו רוצים להיות מטופלים על-ידי רופא, שמרוויח כפי שמגיע לו להרוויח בלילה.

תמר גוז'נסקי: אני רוצה להסב את תשומת לבך שהחבר שטען שחברי-הכנסת יברחו אחרי שהם ידברו, ברח בעצמו.

דוד טל: רבותיי, אני רוצה לומר שמי שמגיע לכל ישיבות הוועדה, הגיע גם היום.

דוד טל: אבל גם צריך לזכור שחברי-הכנסת חברים בעוד כמה ועדות.

דוד טל: היום הייתי נוכח גם בוועדה הזאת, גם בוועדת החוץ והביטחון וגם בוועדת הכלכלה.

דוד טל: חברי-הכנסת קופצים מוועדה לוועדה.

דוד טל: יש חברי-כנסת שהנושאים החברתיים הם בדמם, והם מטביעים את חותמם בוועדה.

ישראל בודיק: אבל כל עוד לא יהיה בוועדה הזאת רוב נכבד של חברי הוועדה, אנחנו לא נצליח לקדם את הנושאים שאנחנו רוצים לקדם.

אריה קלינמן: חברי-הכנסת, קודם כל, צריך לשבח את מר מרציאנו ואת כל אנשי אגף הרווחה, וכן את דוקטור חי-עם ואת כל הצוות הרפואי של בית-חולים סורוקה על עבודת הקודש שהם עושים.

אריה קלינמן: כל אנשי הציבור וכל האנשים שאכפת להם מהנגב הגיעו היום לכנסת.

אריה קלינמן: ההנחה שלנו היא שאנחנו עומדים בפני אסון חברתי.

תמר גוז'נסקי: אנחנו משתמשים במושג שואה, ואמרו לנו שזה לא יפה להגיד "שואה".

תמר גוז'נסקי: אמרנו שזה יפה מאד להגיד "שואה".

אריה קלינמן: אנחנו עומדים בפני אסון חברתי, שעומד להתרחש לקראת מרץ-אפריל.

אריה קלינמן: יש שני תהליכים: אחד – רוצים לבטל את חוקי הנגב, והשני – החוק של חברות כוח אדם שיביא להערכתנו לפיטורים של מעל ל-20,000 עובדים נוספים.

אריה קלינמן: אם אתם קוראים בעיתונים מה שאומרים בנק לאומי והמפעלים, כאשר החוק יקבל תוקף במרץ, כמויות אדירות של אנשים ייפלטו ממקום עבודתם.

תמר גוז'נסקי: אבל הם יעסיקו מישהו אחר.

תמר גוז'נסקי: האם אף אחד לא יעבוד?

דוד טל: אם הם לא צריכים את העובדים, הם לא יעסיקו אותם גם עכשיו.

אריה קלינמן: אני מביא לכם נתונים מהשטח.

דוד טל: אלה לא נתונים, אלא הערכות של כל מיני גורמים.

אריה קלינמן: אנחנו רואים שקיימת אוניברסיטת בן-גוריון, יש לנו מכללות טכנולוגיות, יש לנו בתי-ספר להנדסאים ויש חיילים משוחררים וחיילים ששירתו ביחידות קרביות.

אריה קלינמן: כשהם משתחררים וגומרים ללמוד, הם מגלים שאין מקומות תעסוקה בנגב.

אריה קלינמן: עם כל הכבוד, שירות התעסוקה – ואני מבקש שאף אחד לא ייפגע באופן אישי – פשט את הרגל, מכיוון שהטיפול שהוא נותן זה לא טיפול.

אריה קלינמן: גם במסגרת התקציבים הקיימים, אפשר לעשות את הדברים הרבה יותר טוב, מכיוון שכאשר אנחנו שומעים על תכניות עבודה, אנו מגלים שלא דואגים להסעה של העובדים ולא מסדרים את ההיתרים הדרושים.

אריה קלינמן: כקצין בכיר במילואים, אני יכול לומר שלפני כמה שנים היו שולחים מספר מסוים של צווים, כי ידעו שאחוז מסוים של חיילים מתגייס.

אריה קלינמן: היום אנחנו שולחים כמות כפולה של צווים, והרבה פחות מילואימניקים מגיעים.

אריה קלינמן: אני מדבר אתכם על מיטב הנוער.

אריה קלינמן: אם אנחנו בודקים מה קורה, אנחנו רואים את בוגרי האוניברסיטאות והמכללות הטכנולוגיות והנוער הנפלא שיש לנו, ומגלים שאין להם מקומות עבודה.

אריה קלינמן: אנחנו מאד מבקשים שיקימו איזושהי ועדה מצומצמת, שיהיו חברים בה כמה מנכ"לים מהאזור, אנשי לשכת המסחר וכמה ראשי יישובים.

אריה קלינמן: אנחנו נעזור להביא פתרונות אמיתיים, מכיוון שאנחנו נמצאים במצב חירום.

אריה קלינמן: אנחנו רואים את התכניות, ורואים שהן לא מתאימות למצב הקיים במדינת-ישראל.

יעקב ניזרי: יכול להיות שאדון קלינמן לא בקיא בהגדרת התפקיד של שירות התעסוקה.

יעקב ניזרי: שירות התעסוקה לא מקים מפעלים, לא בונה תשתיות ולא חופר בורות.

יעקב ניזרי: אנחנו גוף שמתווך בין דרישת העובדים לבין דרישת המעסיקים.

דוד טל: מי שממונה על הדברים שציינת זה משרד המסחר והתעשייה, אבל אני מטיל את האחריות על הממשלה כולה.

אריה קלינמן: אבל כשאנחנו פונים למשרד מסוים, מפנים אותנו למשרד אחר, וחוזר חלילה.

אברהם דבורי מנצ'ר: יושב-ראש הוועדה התארח במועצה שלנו במסגרת ביקור ועדות הכנסת בנגב.

אברהם דבורי מנצ'ר: שמעתי את הדוברים האחרים.

אברהם דבורי מנצ'ר: דוקטור לסרי הציג את הבעיה של הנגב, ומר מרציאנו - את התוצאה.

אברהם דבורי מנצ'ר: כל ממשלות ישראל, החל משנות ה-70 ועד היום, לא יודעות לשלם עבור חלוציות וציונות.

אברהם דבורי מנצ'ר: משנה לשנה, היתרונות היחסים שניתנו לנגב כאזור מרוחק הולכים ונשחקים.

אברהם דבורי מנצ'ר: אני יכול לתת לכם דוגמה.

אברהם דבורי מנצ'ר: משנעים את כל האשפה של גוש דן לנגב, ומשלמים הוצאות שינוע, כשלנגב אין שום יתרון יחסי לקלוט אשפה, מלבד מחיר הקרקע.

אברהם דבורי מנצ'ר: באים מנהיגי המדינה ואומרים שהנגב הוא הפוטנציאל היחיד לפיתוח המדינה.

אברהם דבורי מנצ'ר: אם כך יתייחסו אליו, זה מה שיהיה.

אברהם דבורי מנצ'ר: את משרד העבודה והרווחה צריך להעביר לבאר-שבע, כי שם יהיה עיקר עיסוקו.

אברהם דבורי מנצ'ר: זה התהליך שמתרחש היום.

אברהם דבורי מנצ'ר: תעשו פעם ועדת חקירה, ותשאלו את עצמכם, למה סטודנטים בוגרי אוניברסיטת באר-שבע לא נשארים בנגב, ולמה דוקטור לסרי לא נשאר בנגב.

אברהם דבורי מנצ'ר: מספר האנשים שהיו תושבי הנגב גדול ממספר תושבי הנגב כיום.

תמר גוז'נסקי: תגיד משהו על המושבים.

אברהם דבורי מנצ'ר: מישהו צריך לתת את הדעת על המצב הזה.

אברהם דבורי מנצ'ר: קלטנו בשנות ה-90 עלייה גדולה, פוטנציאל אדיר מבחינה אנושית.

אברהם דבורי מנצ'ר: רבותיי, כל מי שיכול היה לעזוב, אחרי כמה שנים עזב את הנגב.

אברהם דבורי מנצ'ר: תשאלו את עצמכם למה זה קורה, במדינה שבה כל ראש-ממשלה אומר שהנגב הוא בבת עינו.

אברהם דבורי מנצ'ר: למה זה קורה?

אברהם דבורי מנצ'ר: אנחנו מדברים כרגע על התוצאה.

אברהם דבורי מנצ'ר: את הבעיה צריך לפתור על-ידי שינוי המדיניות, על-ידי השמת דגש על תעסוקה בפרופיל גבוה ובריאות ברמה גבוהה, כפי שקיימת היום בבית-חולים סורוקה, אבל אין מספיק היערכות לכמות התושבים.

אברהם דבורי מנצ'ר: כמו-כן, צריך לשים דגש על השכלה בתנאים טובים וברמה גבוהה - כפי שהיא קיימת אמנם, אבל יש מה לשפר – ועל נושא של תרבות ודיור.

אברהם דבורי מנצ'ר: אם תדאגו לכל הדברים האלה בנגב ותתנו יתרון יחסי לאנשים איכותיים, הם גם יישארו בנגב.

אברהם דבורי מנצ'ר: מה אתם רוצים לעשות?

אברהם דבורי מנצ'ר: לבטל את חוקי הנגב, ומה זה אומר?

אברהם דבורי מנצ'ר: שיותר בוגרי אוניברסיטאות יברחו מהנגב, ולא יישארו שם; יותר עולים חדשים בעלי מקצוע, שההטבות וההקלות במס אמורים לעודד אותם להישאר בנגב, יעברו למקומות אחרים, כי לא תהיה להם סיבה להישאר שם.

אברהם דבורי מנצ'ר: היישוב שלי רחוק 70 קילומטר מחדר מיון.

אברהם דבורי מנצ'ר: לא העזתי להטיל מס או אגרת בריאות בנוסף למה שהמדינה מטילה, והקמתי על חשבון המועצה מוקד לשירותי חירום.

אברהם דבורי מנצ'ר: זה בסך הכל עולה 350,000 שקל בשנה.

אברהם דבורי מנצ'ר: אין שום סיבה שמוקדים כאלה לא יקומו ביישובים המרוחקים.

אברהם דבורי מנצ'ר: אנחנו ארבעה חודשים לא מקבלים תשלומים ממשרד העבודה והרווחה.

אברהם דבורי מנצ'ר: תוציאו צווי ריתוק.

תמר גוז'נסקי: כשאתה אומר "תוציאו", למה אתה מתכוון?

תמר גוז'נסקי: אלינו?

אברהם דבורי מנצ'ר: צריך להוציא צווי ריתוק לעובדי הכספים שם.

תמר גוז'נסקי: אנחנו נגד צווי ריתוק.

תמר גוז'נסקי: אנחנו רוצים שישלמו לעובדי משרד העבודה והרווחה מה שמגיע להם, והם יטפלו בכם.

דוד טל: אני מודה לך מאד.

דוד טל: אני רוצה לקרוא את הודעת הסיכום של הוועדה: ועדת העבודה, הרווחה והבריאות קוראת לממשלה, ובמיוחד לראש-הממשלה איש הנגב, להעמיד את פיתוח הנגב בראש סדר הקדימויות של ממשלתו.

דוד טל: הוועדה קוראת לשר האוצר לממן תקציב הסעות למובטלים, על מנת לאפשר להם להגיע למקומות עבודה, ובכך לצמצם את שיעורי האבטלה.

תמר גוז'נסקי: לא מדובר על הסעות למובטלים, אלא על הסעות למובטלים שהם במסגרת הפרויקטים האלה.

דוד טל: כן, ונתנו לנו פה דוגמה של מצפה רמון.

דוד טל: הוועדה קוראת לממשלה להתייחס למחצבי הנגב כאל משאב לאומי, ולפתח תעשייה המבוססת על מחצבות השיש בנגב.

דוד טל: הוועדה תובעת מן הממשלה להקים לאלתר מוקדי חירום רפואיים בכל רשות מקומית, על מנת למנוע סיכון חיי אדם.

דוד טל: כמו-כן, הוועדה קוראת להקמת ועדה בין משרדית בעלת סמכויות החלטה וביצוע, בהשתתפות משרדי ראש-הממשלה, האוצר, העבודה והרווחה והבריאות, כדי לתת פתרונות מעשיים לבעיות הבוערות שהועלו בדיון.

דוד טל: תודה רבה, אני נועל את הישיבה.