ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 132, 2000-05-31 09:00

דוד טל: על סדר היום, נזקי החשיפה לאסבסט.

דוד טל: אני רוצה לקדם בברכה את תלמידי חטיבת בית-הספר מור ברעות.

דוד טל: אני רוצה להודות לכתבת "הארץ", רות צימר, שהביאה למודעות את הנושא הזה והעלתה אותו לסדר היום, משום שכנראה כל הגורמים אשר בצורה כזו או אחרת נפגעו כתוצאה מהנושא הזה של האסבסט, תש כוחם או שהם מפרפרים בכל הנושא הזה של הגשת תביעות כאלה ואחרות.

דוד טל: לצערי גם חברות הביטוח, על-פי מה שנבדק על-ידינו עד לרגע זה, לא מקלות עליהם ולא תורמות רצון טוב, ואני אומר את זה באחריות מלאה, כדי לראות איך פותרים את הבעיה.

דוד טל: זה משהו שחוזר על עצמו בהרבה חברות ביטוח בכל מיני נושאים, ואני אומר בצורה בוטה ששם חושבים או שהפריץ ימות או שהכלב ימות, וזה אכן מה שקורה.

דוד טל: אנשים הולכים לבית עולמם מבלי שהתביעות שלהם מתבררות בבית המשפט משום הסחבת הגדולה שנוהגות חברות הביטוח.

דוד טל: יותר מכך.

דוד טל: בבדיקה שנעשתה על-ידינו הסתבר שבקרבת מקום היה בית-ספר, כמדומני של משרד העבודה, וביקשתי לקבל גם את רשימת התלמידים שהיו אז בבית-הספר כדי שאפשר יהיה לבדוק את אותם תלמידים ולראות אם הם נפגעו כתוצאה מהחשיפה לאסבסט.

דוד טל: עד היום נפגעו מאות עובדים מהחשיפה לאסבסט, יותר מעשרים מהם בסרטן ריאה, ויש עוד רשימה שלמה של אנשים שנפגעו בצורה כזו או אחרת מאבק האסבסט.

דוד טל: אמנם המפעל עשה פרוייקט גדול ומשותף, אני מתכוון למוביל הארצי, אבל מנהלי המפעל לצערי לא נתנו את לבם לבריאותם של עובדי המפעל ולכך שעובדי המפעל מסכנים את חייהם בעצם החשיפה לאסבסט.

דוד טל: אני מצפה לשמוע היום נתונים, שלא קיבלנו עד לרגע זה, לגבי רמת הפגיעה בעובדים ומה נעשה היום במסגרת משרד הבריאות ומשרד העבודה והרווחה בנושא הזה.

דוד טל: אני רוצה לומר בצורה ברורה שאנחנו נבדוק את הנושא ונבחן אותו.

דוד טל: אם יהיה מקום ויהיה צורך להקים ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת הנושא הזה לעומקו ולהסיק מסקנות כלפי מי שאשם בנושא זה, נעשה זאת.

אורי פלד: לגבי העובדים.

אורי פלד: החברה כבר בשנות ה80- המוקדמות יצרה מערכת של הסכמים שבאה להבטיח לעובדים שנפגעו את מלוא הזכויות שיש להם ולמעשה החברה השקיעה כתוצאה מההחלטות וההסכמים האלה עשרות מיליוני שקלים לגבי עובדים שנפגעו, הכנסתם המלאה הובטחה כאשר החברה היא שדאגה לזה.

אורי פלד: כאשר לוקחים בחשבון את הדבר הזה, כאשר לוקחים בחשבון את העובדה שהמחלה הזו הוגדרה כמחלה מקצועית, כשזה מגיע אחר-כך לבתי-הדין, לוקחים בחשבון את אותם תשלומים שהחברה שילמה ומשלמת, ממשיכה לשלם, ואת הנושא של הביטוח הלאומי וכנראה שזה מה שמביא – ואני אומר כנראה כי אני לא מומחה למשפט – לאותם סיכומים לגבי עובדים שנפגעו כשהם מגיעים לבית-הדין.

אורי פלד: החברה לא פועלת כבר מזה שלוש שנים ולגבי הפעילות שלה, אני יכול לומר שמרגע שתוקנו תקנות, החברה עמדה בכולן.

אורי פלד: זה מה שאני יכול לומר בקטע זה.

עמי רובין: אני חושב שהמקום כאן להבהיר מה הן המחלות שנגרמות עקב חשיפה לאסבסט וצריך להגיד שבדרך כלל רוב המחלות, רוב הסימנים, הן מחלות שפירות המכילות מה שאנחנו קוראים התעבות קרום הריאה וזה מה שיש לרוב נפגעי האסבסט.

עמי רובין: מחלת האסבסטוזיס שאתה ציינת שחלו בה מאות, אין מאות כי האסבסטוזיס לפי הגדרה רפואית היא מחלה של רקמת הריאה.

עמי רובין: לדאבוני לקחו את השם אסבסטוזיס ושמו אותו כשם כוללני לכל פגיעה ופגיעה ברקמת הריאה.

עמי רובין: הבעיה האמיתית בנושא של אסבסט היא המחלות הממאירות והוועדה הארצית לאבק מזיק הכירה למעשה בשלוש מחלות ממאירות כקשורות לחשיפה לאסבסט: סרטן הריאה, מחלה ממאירה של קרום הריאה שתכף אני ארחיב בשתי מלים, וסרטן של הגרון של הלרינגס בתנאי שישנם גם סימנים של התעבות קרום הריאה בצילום החזה.

עמי רובין: צריך להגיד שמאחר שתקופת החביון בכל המחלות שאנחנו מזכירים או בכל הסימנים שמופיעים בבית החזה היא ארוכה והיא מינימום עשר שנים – וזה נכון שהיא לוקחת ארבעים שנה ואולי אפילו יותר – בדרך כלל נושא של סרטן הריאה, לפחות לפי הספרות האחרונה הרפואית, הסבירות שנקבל אצל העובדים לשעבר היא קטנה מאוד אם בכלל.

עמי רובין: הבעיה האמיתית היא הבעיה של המזוטוליומה שקרוב לוודאי אנחנו נראה במדינת ישראל מקרים עד בערך שנת 2010 ואולי גם עד שנת 2015, מקרים ספוריים, כי גם חשיפה יחסית קטנה יכולה לגרום לנושא זה של מזוטוליומה.

עמי רובין: בגלל שהיא מחלה ממאירה ומחלה קשה וכל האנשים נפטרים ממנה, ואין לנו טיפול היום – אנחנו דוחים משהו, אבל אין לנו טיפול והחולים סובלים מאוד ובזה אין שום ספק – הפחד הוא שברגע שאני אומר לעובד שיש לו התעבות קרום ריאה, הוא מיד מפחד ומתרגם את זה למחלה ממאירה.

עמי רובין: כאן המקום להדגיש שנכון, הפחד הזה קיים, אבל אני פשוט רוצה לשים את זה בפרופורציה הנכונה ולהגיד שזה הרבה מקרים, אבל רוב המקרים הם לא מחלות ממאירות.

עמי רובין: זאת היא אולי הנקודה החשובה ביותר.

עמי רובין: לגבי מעקב וגילוי מוקדם של מחלת הסרטן.

עמי רובין: לפי התקנות אנחנו מחייבים כל עובד לבצע צילום חזה כל שנה כדי לראות אם ישנה מחלה ממאירה בתקווה שנגלה את הסרטן הזה בשלב מוקדם ואולי על-ידי כך נוכל להאריך את חייו בצורה טובה יותר.

עמי רובין: זה נכון יותר לסרטן הריאה, אבל לדאבוני זה נכון פחות לסרטן קרום הריאה, למזוטוליומה.

עמי רובין: נכון שהיום ישנם טיפולים חדשים, טיפולים באמצעות גנים, טיפול גנטי, שהיום הם בניסוי בארצות-הברית ואירופה אבל הם עדיין לא הוכיחו את עצמם.

עמי רובין: לפי מיטב ידיעתי עובד אחד או שניים ממפעל איזאסבסט עברו טיפול כזה שלדאבוני לא הצליח.

עמי רובין: אלו הן הנקודות העיקריות שצריך לומר אותן.

עמי רובין: אולי כאן המקום לומר נקודה שהיא חשובה מאוד בנושא מלבד הנושא של המחלות הקשורות לאסבסט.

עמי רובין: אחת הבעיות שקיימות היום - אתה הזכרת את החשש שקיים בשייח' ג'נון, ואני מבין את החשש בגלל הפחד שקיים מהמחלות, ואני מבין שצילי ענבי, יושבת-ראש הוועדה הטכנית עוסקת בנושא – זה הנושא של פינוי אסבסט מהאזורים שבהם נקבר האסבסט בסביבות המפעל או במפעל עצמו.

עמי רובין: זו נקודה חשובה שצריך לתת את הדעת לעתיד בעיקר כשאני מאמין שהאזור הזה יתפתח וירצו לבנות באזורים האלה דברים אחרים במקום אותו מפעל שקיים.

צילי ענבי: במשך השנים אנחנו מקבלים תוצאות של בדיקות והבדיקות הסביבתיות שהן מחוץ לגדר המפעל ומחוץ לגדר המחצבה שמשמשת כאתר לקבורת הפסולת בשייח' ג'נון, הריכוזים שנמדדים הם ריכוזים שאינם מהווים סכנה לבריאות התושבים והסביבה.

אייל ארצי: העובדה שמפעל איתנית הוא בעצם מפעל שהוא המקור היחיד כמעט של אסבסט שהגיע לארץ והוא ישב באזור הגליל גורמת לאזור הגליל להיות בסכנה יותר גבוהה מכל שאר הארץ כאשר לפי דעתנו צריך להיערך סקר בכל הארץ שיאמר מה הם כרגע מקורות הסכנה מאסבסט בארץ כי יש הרבה מאוד מקורות אבל לא מטפלים בהם ופתאום זה נופל עלינו מהשמים, פתאום ליד גן-ילדים במושב בן-עמי מתגלה מצבור של סיבי אסבסט והוא מתגלה על-ידי אחד מהתושבים, כאשר במקרה אחד התושבים הוא בן-אדם שמבין עניין.

אייל ארצי: בן-אדם שלא מבין עניין, לא היה יודע מה זה בכלל.

אייל ארצי: הנושא של ניסוי לטיפול בחוף ליד איתנית, כאשר אף אחד לא ידע שיש שם כל כך הרבה אסבסט והתחילו להרים ענני אסבסט לתוך העיר נהריה.

אייל ארצי: הדברים האלה לא מטופלים נכון.

אייל ארצי: צריך קודם כל לזהות את כל המקורות ולטפל בהם כמו שמטפלים בפסולת מסוכנת מסוג אסבסט.

אייל ארצי: אין שום סיבה שהדברים יתנהלו בצורה של נפילה משמיים.

צילי ענבי: מאוד חשוב לציין שאסבסט בדרך כלל, כאשר נמצא במקום מסוים, הן במוצר בנייה או הן בתוך שבילים או דרכים כפי שהוא נמצא באזור הגליל המערבי, אם אתה לא חופר ולא מעלה אותו בצורת אבק דק לאוויר ואתה לא נושם אותו, הוא לא מהווה סכנה.

צילי ענבי: דהיינו, אם האנשים לא יתחילו לחפור או שכאשר יש צורך לחפור במקום מסוים ינקטו באמצעים הדרושים להגן על האוכלוסייה ועל אלה שעושים את העבודה, בעצם אפשר להוריד את הסיכון למינימום.

חיים שרייר: בשנת 1945 ידעו בארץ על חוק האבק המזיק והכניסו חומר שנקרא אסבסט שהוא חומר קטלני ביותר.

חיים שרייר: אני מצטער כי מר עמיחי רובין שכתב ספר על זה עם דוקטור ליאו, דיברו רק על סרטן הריאה ועל מזוטוליומה שזה סרטן קרום הריאה.

חיים שרייר: לפני כמה ימים מת אדם שעבד עם מר אורי פלד הרבה שנים, שקראו לו מרקו ליבוביץ, והוא מת ממזוטוליומה.

חיים שרייר: הוא היה בארצות-הברית והוא עבר את הניסיון שמר עמיחי רובין מדבר עליו כשמנסים להשתיל לו את חיידק ההרפס בתוך הקרום וחושבים שזה שיעצור, אבל לא.

חיים שרייר: זו מחלה איומה.

חיים שרייר: דרך אגב, אמי נפטרה מסרטן הרקטום וידוע בספרות הרפואית שמתים מזה וידוע שמתים מסרטן בקרום הלב ובקרום הבטן.

חיים שרייר: בשנים האחרונות יצא שיש גם סרטן הלבלב, כשכל הזמן הרופאים חשבו שהסוכרת באה כתוצאה מאבק יתר כי זה בא מהלבלב.

חיים שרייר: ברשותכם, אני רוצה לדבר על המפעל כי אני הייתי שם ראש הוועד במשך שנים ומר פלד יודע את זה טוב מאוד.

חיים שרייר: שנית, אני רוצה לדבר גם על אותם אנשים שמר פלד אומר שהם מסודרים, שמשלמים להם, שהם חיים יפה.

חיים שרייר: אנחנו עבדנו באיזאסבסט והיה ידוע שהאסבסט מזיק מפני שלקחו אותנו כל חצי שנה לעכו לעשות צילום רנטגן.

חיים שרייר: היום בשנת 2000 יש מעטים שיודעים להסתכל ברנטגן ולומר שזה אסבסטוזיס, מזוטוליומה או פלקים או כל מיני מחלות שבאות כתוצאה מאסבסט.

חיים שרייר: אני גם לא מסכים עם גברת ענבי שאומרת שיש מאתיים חלקיקים במטר מעוקב.

חיים שרייר: אני רוצה לומר לכם שבכלל אסור לנשום אסבסט כי זה חומר מסוכן.

חיים שרייר: אני פצצה מתקתקת.

חיים שרייר: יש לי ארבעים אחוז נכות.

חיים שרייר: יש לי את זה.

חיים שרייר: לא הצלחתי לברוח מזה.

חיים שרייר: בשנת 1971 נודע לי על אזבסטוזיס, ברחתי משם, חשבתי שניצלתי, אבל לא.

חיים שרייר: אני רוצה לומר לכם יותר מכך, התקשר אלי לפני כשנה אדם משוויץ שהיה חבר בקיבוץ סהר והמסכן נשם את הרוח שבאה ממערב לכיוון מזרח – ואולי יש עוד הרבה כאלה בקיבוץ – ואחרי עשרות שנים בחו"ל, בשוויץ, קיבל מזוטוליומה ופנה אלי שאעזור לו ואני מדבר על מישהו שלא עבד באיסאסבסט.

חיים שרייר: בשבוע שעבר התקשר אלי אדם מארצות-הברית שחלה במזוטוליומה.

חיים שרייר: אנחנו מדברים על איסאסבסט, אנחנו מדברים על איתנית – החליפו את השם כדי שלא יצלצל אסבסט – אבל היה עוד מפעל אחד שאחר-כך התאחד עם איסאסבט, משפחת עפרוני בפתח-תקווה, שקראו לו עולמית ואותו אדם בארצות-הברית עבד שם ויש לו מזוטוליומה.

חיים שרייר: הבן-אדם נסע לארצות-הברית ובכלל שכח שעבד באותו מקום והנה הוא חולה.

חיים שרייר: אנחנו עבדנו באיסאסבסט במצב איום ונורא, האבק שם היה עצום עד שבא מהנדס צור והכין לנו שואבי אבק בחביות ואני בטוח שמר פלד זוכר אותם.

חיים שרייר: זה לא היה מספיק כי היה הרבה אבק והוא היה בכל מקום ובכל המחלקות.

חיים שרייר: דבר יותר גרוע, ואני מבקש שתרשום את השם כל עוד האדם הזה חי, הוא בן 82 והוא בעצמו חולה אסבסטוזיס, הוא גר ברחוב קרן קיימת בנהריה, מר עציוני, ששנים הוא הוביל את הפסולת של האסבסט עם טרקטור בעגלה לא מכוסה והוא פיזר אסבסט שכולם נשמו אותו והוא מכר אותו בנהריה, במושבים, לבתי-ספר, לגני ילדים ולכל מיני מקומות כדי שייבנו דרכים כי אחרי שהחומר נרטב עם מים הוא מתחזק וכדי שלא יהיה בוץ, עשו מאסבסט כי זה בריא וזה טוב.

חיים שרייר: אני מדבר על גני ילדים כשהילדים נפגעים הרבה יותר מהר ובצורה הרבה יותר קשה.

חיים שרייר: כלומר, פיזרו את זה לא רק בשייח' ג'נון אלא בכל שטח המפעל.

חיים שרייר: יותר גרוע מזה, כאשר בשנות ה60- המאוחרות הוציא המפעל איסאסבסט מזכר לקיבוצים ולמושבים.

חיים שרייר: לא הבאתי את התיק כי אני יודע מניסיוני שבוועדה כאן לא מראים מסמכים, אבל כותב מפעל איסאסבסט במכתב שעליו חתום אחד החשובים מההנהלה – הוא כבר לא אתנו אלא מת בעצמו ממזוטוליומה – שהם מוכרים את הפסולת של האסבסט במחירים מגוחכים.

חיים שרייר: זה היה מפעל שהיו לו תקופות.

חיים שרייר: בזמן שאני הייתי ראש הוועד עבדו שם 1,250 פועלים קבועים וזמניים.

חיים שרייר: הם מכרו בעשר אגורות מהלירה, מכרו קוב בעשרה אחוז של הלירה, רק תבואו ותיקחו.

חיים שרייר: הוא כותב שם בפירוש שיש בשפע, תבואו ותיקחו.

חיים שרייר: האם מישהו ממשרד העבודה, האם מישהו ממשרד הבריאות, האם מישהו מביטוח לאומי שהוא בסופו של דבר צריך להכניס את היד לכיס ולשלם לאנשים – זה סיפור אחר שהם לא משלמים – קם?

חיים שרייר: אף אחד לא קם.

חיים שרייר: אנחנו מדינה גדולה.

חיים שרייר: מה זה ארצות-הברית עם 300 מיליון תושבים, לנו ששה מיליון אנשים ואנשים יכולים למות והם מתים בכל מיני דרכים.

חיים שרייר: סובלים וסבלו ומילאו פיהם מים ואני לא סתם אומר את הדברים ולא סתם אני מביא את הדברים לכאן בצורה שכזאת.

חיים שרייר: לא אומרים לאדם שהוא חולה באזבסטוזיס ואני לא מכיר גורם שאומר זאת לאותו אדם כשהוא נבדק וגילו אצלו את המחלה.

חיים שרייר: אני עברתי בדיקה במכון אליו הוזמנתי, שם עושים מעקב, ואחרי חצי שנה פניתי אליהם ואמרתי להם שאני סובל מ1978-, היו לי לילות שלא יכולתי לישון במיטה מרוב פחד אלא ישבתי על כורסה כי נחנקתי, עבדתי באיסאסבסט, ביקשתי שיאמרו לי מה היו התוצאות.

חיים שרייר: אחרי שבוע חתם לי על המכתב פרופסור ואמר שלא נמצא שום דבר.

חיים שרייר: הוצאתי 300 שקלים מהכיס והלכתי לאותו מכון מור שם נבדקתי קודם לכן, ושם כשממלאים טופס שואלים מה אני עושה, אמרתי שאני עובד בקיוסק – כבר לא עבדתי באף מקום כי אני לא מסוגל לעבוד – ואחרי שיצאתי נתנו לי את ה-סי.

חיים שרייר: טי.

חיים שרייר: ביד עם המכתב וכתבו לי שם בפירוש שיש לי אסבסטוזיס, פלקים של אסבסט.

חיים שרייר: לכן אני רוצה לומר לכם שלא אומרים בוודאות לאף אחד מפני שצריכים לשלם לאותו אדם ואף אחד לא משלם לו.

חיים שרייר: זה לא נכון מה שמר פלד אומר.

חיים שרייר: אני נורא מצטער לומר את הדברים כי אני מכיר אותו שנים והוא מכיר אותי.

חיים שרייר: כל אלו שסובלים מהמחלות לצערי היו כל מיני עמותות שהלכו עם עורך-דין אחד מירושלים שטיפל במאות, ואני אומר את זה בוודאות, כי אני ישבתי בנהריה – אני בא לכאן מטעם העמותה לאיכות הסביבה והחיים – במשך חודשים כל יום ראשון ובאו אלי כל אלה שעבדו באיסאסבסט שמכירים אותי עד היום.

חיים שרייר: יש אנשים שנתנו להם 5,000 שקלים, יש אנשים שנתנו להם 10,000 שקלים והסכום הגדול ביותר שאני מכיר ניתן לגברת משיח שקיבלה 73 אלף שקלים כי בעלה נפטר ממזוטוליומה.

חיים שרייר: כלומר, בן-אדם קיבל מחלה מקצועית וקיבל 73 אלף שקלים וזה בגלל שאני כבר הייתי והתערבתי בעניין.

חיים שרייר: כשהיה מגיע האסבסט שהיה נשלח מארצות-הברית, מדרום-אפריקה, מרוסיה, מקנדה ומקפריסין, היו נשלחים בשקים של יוטה ועל השק לא היה כתוב שהחומר הוא מסוכן ושהחומר הוא מסרטן.

חיים שרייר: מעניין שגם השקים האלו נמכרו לכל מיני אנשים שהובילו בזה תפוחי-אדמה וכל מיני סוגי ירקות וזה כשהם עוד היו מלאים בסיבי אסבסט.

חיים שרייר: כאשר עשו בייצור את האסבסט הייתה מכונה שהיו מכניסים אליה בד שקראו לו בגרמנית פילץ, כשהפילץ הזה היה עגול, סגור כולו, והוא היה באורך של בין שלושים לארבעים מטרים.

חיים שרייר: רבותיי, גם את זה מכרו.

חיים שרייר: כלומר, לא הייתה שום אחריות לאותם אנשים ואני משוכנע באלף אחוזים שהם ידעו שהאסבסט הזה הוא מסוכן.

חיים שרייר: נתנו לאנשים לאכול אסבסט.

חיים שרייר: מר טל, אתה איש מאמין, קח את שתי הידיים ותטפל בדבר הזה פעם אחת ולתמיד.

חיים שרייר: אני מבקש לא לטאטא את זה מתחת לשטיח, שלא יהיה מצב שהכלבים נובחים והשיירה עוברת, לא שיכתבו על זה היום או מחר.

חיים שרייר: גם אני לא יודע אם אתה תראה אותי עוד פעם מפני שהמחלה לא סולחת לאף אחד ואני לא יודע כמה בנהריה חולים במחלה ואני לא יודע כמה חולים ישנם בכל סביבת נהריה.

חיים שרייר: אני רוצה לומר שאני מתפלא על פרופסור עמי רובין שכתב את הספר, אם אני לא טועה ב1997-, ושם הוא כותב שמתו ממזוטוליומה 33 איש.

חיים שרייר: עד היום מתו רק ארבעים-חמישים אנשים?

חיים שרייר: מתו ממזוטוליומה כאלה שעמי רובין לא הכיר אותם.

חיים שרייר: אני יכול לומר לו את השמות.

חיים שרייר: צריך להוציא את האסבסט מהארץ ולא על-ידי חברות ישראליות כי אני משוכנע שהן לא יודעות איך לטפל בו.

חיים שרייר: צריך להביא חברות מחו"ל שעשו זאת ויודעים לעשות זאת.

חיים שרייר: נכון שזה יעלה הרבה כסף, אבל אפשר לגרום להרבה חיים.

חיים שרייר: ב45- נעשתה שגיאה עצומה ואני רוצה לבקש את כבוד היושב-ראש לעצור את מדינת הילדים באתר שעיריית נהריה רוצה להקים אותו כי שם האדמה ספוגה באסבסט והילדים מכל הארץ יבואו לשם למדינת הילדים.

חיים שרייר: אני לא מתנגד שיקימו את מדינת הילדים בנהריה, אבל יש מספיק אתרים לעשות זאת ודווקא בכוח רוצים להקים את אותה מדינה באותו מקום.

חיים שרייר: רוצים להקים את מדינת הילדים במקום המסוים הזה כי האדמה הזאת, ב1950- כאשר ממשלת ישראל נתנה את זה לפדרמן, זה לא עלה כסף ואילו היום האדמה עולה כסף רב.

חיים שרייר: כל דונם שם יעלה לפחות מיליון דולר ולכן כולם נלחמים ורוצים דווקא שם להקים את מדינת הילדים.

חיים שרייר: אני אומר לא, אנחנו לא רוצים שאנשים ימותו.

חיים שרייר: יש לנו מוות מתוצרת כחול לבן מספיק.

חיים שרייר: עכשיו גילו דבר חדש, קישון, ואתה רואה שגם שם רוצים לסגור את העיניים.

חיים שרייר: אני לא יודע למה בן-אדם שנפגע מקבל מביטוח לאומי 2,364 שקלים לחודש קצבת נכות מעבודה.

חיים שרייר: באים ואומרים לו שאתה עכשיו פנסיונר ויש לך 1,341 שקלים, אתה תבחר בין זה לזה.

חיים שרייר: למה?

חיים שרייר: האם ראש הממשלה שלי לא מקבל את הפנסיה שלו מהצבא?

חיים שרייר: האם כל חבר כנסת שיש לו פנסיה לא מקבל את משכורתו?

חיים שרייר: למה להוריד מהזקן הזה שבקושי הוא חי?

אורלי ירקוני: אנחנו באמת לא אחראים על הקצב של בתי-המשפט בארץ.

אורלי ירקוני: הלוואי וזה היה יותר מהר כי זה היה חוסך לנו ולמשק הישראלי המון כסף.

אורלי ירקוני: מרגע שאנשים לא מקבלים את ההצעה שלנו, אנחנו מגיעים אתם לבית-המשפט.

אורלי ירקוני: רוב הסכומים ששילמנו עד היום נובעים מפסיקה של בית-משפט.

אורלי ירקוני: זאת אומרת, לא השאירו את העניין בידינו לקבוע את גובה הפיצוי אלא בית-המשפט שאמור לעשות צדק הוא זה שקבע אותו.

עלמה אבני: לגבי הדברים שנאמרו.

עלמה אבני: אני בהחלט - גם מתוקף תפקידי היום, ואני גם מטפלת בתביעות האלה שנמשכות הרבה מאוד זמן – יודעת שיש טיפול, יש תשלום פיצויים, אבל הדברים לוקחים הרבה מאוד זמן.

עלמה אבני: יש נקודה ספציפית של תחלואה של בני משפחה של עובדי אסבסט שנחשפו וגם בני המשפחה נחשפו בגלל מגע עם בגדי העובד, ולא מזמן היה מקרה של אישה שהייתה מכבסת את הבגדים של בעלה, חלתה במזוטוליומה, הסיפור נמשך ובסופו של דבר, למרות חוות הדעת של אנשי מקצוע מעולים שלנו כאן בארץ, ולאו דווקא מחו"ל אם כי גם מחו"ל, קבעו חד-משמעית שהחשיפה גם העקיפה הזאת לסיבי אסבסט גרמה למחלה, בגלל חוק שקיים, שרק העובדים באסבסט זכאים לפיצויים, האישה נפטרה אחרי הרבה הליכים והרבה משפטים והיא לא זכתה ובני המשפחה לא זכו למה שמבחינה מקצועית הגיעה לה.

עלמה אבני: אני פונה ליושב-ראש הוועדה גם בעקבות הדיון פה לפנות לביטוח הלאומי ולכל הגורמים המחוקקים כדי לשנות את החוק ולבסס את החוק על הקביעה המקצועית שהחשופים לאסבסט כולל בני משפחות שבאו במגע ישיר, שמקבלים את המחלה הזאת, זכאים לפיצויים.

עלמה אבני: כיוון שהמקצוע שלי הוא רפואה מונעת אני מאוד מבקשת להעלות נושא שאולי לא היה מתוכנן להעלות כאן אבל הוא הוזכר – פארק הילדים בנהריה.

עלמה אבני: לפני שנתיים, בינואר, התקיים דיון בועדה שאני הייתי חברה בה אז, הוועדה העליונה לאסבסט שבה משתתפים, או לפחות השתתפו כשאני הייתי חברה בה – היום אני לא חברה כי הוצאתי מהוועדה - ונקבע בישיבה על-ידי כל חברי הוועדה הזאת פה אחד, הוועדה בראשותו של פרופסור עמי רובין, שיש למנוע כל פעילות – ואני מדגישה, כל פעילות – בנושא ובפרוייקט פארק הילדים לפני שהמומחה שהוזמן אז על-ידי המשרד לאיכות הסביבה יקבע חד-משמעית ובכתב שהאזור חופשי מכל אסבסט.

עלמה אבני: קרה דבר חמור מאוד, ואני בדרך כלל לא נוהגת להוציא כביסה מלוכלכת החוצה, אבל אני רואה שפשוט אין לי ברירה.

עלמה אבני: אחרי אותה ועדה שקבעה פה אחד את מה שקבעה, שינה יושב-ראש הוועדה את מסקנות הוועדה ותיקן את הפרוטוקול ותיקן את המסקנות והעביר אותן לחברי הוועדה כשהן מתוקנות.

עלמה אבני: אני לא הייתי היחידה, היו עוד חברי ועדה שמחינו על העניין הזה.

עלמה אבני: השינוי לכאורה היה שינוי קטן וכתוב היה שהשינוי הוכנס בצורה שתימנע פעילות ציבורית מסחרית, קרי, אפשר היה להמשיך לקדם את הפרוייקט, להעסיק עובדים שגם בעיסוק ובבנייה נחשפים לאסבסט שקיים שם בכמויות, והחמור מכל, להקים על האתר הזה פארק ילדים.

עלמה אבני: כמו שאמר מר שרייר והוא צדק מאוד במה שהוא אמר, החשיפה של ילדים צעירים היא הרבה יותר מסוכנת.

עלמה אבני: בעקבות מכתב המחאה שלי, ואני לא הייתי היחידה, שדרש להחזיר את הסיכום למה שהיה, שתימנע כל פעילות במקום, פרופסור רובין כתב מכתב חריף ובאותו מכתב שאל איך זה דוקטור אבני מעיזה להוציא הודעה ברוח החלטת הוועדה.

עלמה אבני: בקיצור, אני ננזפתי על הפעילות שלי בעניין ואני גם – לא פורמלית, אף אחד לא הודיעה לי – מאז לא מוזמנת יותר לישיבות הוועדה העליונה לאסבסט.

עלמה אבני: אני לא יודעת מה קורה היום בפארק הילדים.

עלמה אבני: אני רוצה רק לקוות – ואם לא, אני פונה ליושב-ראש הוועדה – שנעשה ככל שניתן כדי שעד שלא ינוקה השטח לחלוטין מאסבסט, לא יעבדו בו ולא יקדמו את הפרוייקט הזה של פארק הילדים.

דוד טל: אני רוצה לתת את רשות הדיבור והשאלה לתלמידים.

אורלי ירקוני: קודם כל צריך להגיד שהבן-אדם הזה אכן חלה באזבסטוזיס, המחלה אכן נגרמה לו כתוצאה מעבודה במפעל ולכן הביטוח הלאומי ואחר-כך חברת הביטוח נכנסת לדיון.

אורלי ירקוני: זה יחסית קל להחליט.

אורלי ירקוני: אחר-כך צריך לברר איזה נזק נגרם לו ועליו מגיע לו פיצוי.

אורלי ירקוני: הוא חושב שנגרם לו נזק מאוד גדול ואולי מומחים מטעמנו, רופאים, סוציולוגים ואנשים מהסוג הזה, יאמרו שהנזק הוא פחות.

אליהו ריכטר: לפני שבועיים השתתפתי בהפגנה של תושבי הגליל המערבי שהתלוננו על פיזור הפסולת לאתרים אחרים או קיום פסולת מזמנים קודמים.

אליהו ריכטר: יש עדיין דיווחים שיש לבדוק את זה שהחברה מוכרת ציוד ישן בלי שמנקה ומטהרת אתו לאנשים שקונים אותו בלי לדעת שהם קונים ציוד מזוהם וזה מהווה עוד פצצת זמן.

אליהו ריכטר: בנוסף לכך יש עוד נושא שלא זכה להתייחסות הולמת וזה שפעם היה בית-ספר צור שהיה בית-ספר מקצועי שנתמך על-ידי החברה ועוד חברות באזור.

אליהו ריכטר: בית-הספר הזה היה בקרבת חברת איסאסבסט בזמנו.

תלמידה: השאלה שלי היא אם אפשר להדבק מהמחלה.

צילי ענבי: אם השאלה שלך הייתה לגבי מוצרי אסבסט ביתיים שנמצאים בבית, אם יש אצל מישהו איזה לוח או כפפות או דברים כאלה, אנחנו כתבנו הנחיות ואפשר לפנות קודם כל למרכז מידע לאסבסט במשרד לאיכות הסביבה ולקבל את ההנחיות.

צילי ענבי: באופן כללי אנחנו ממליצים לאסוף את המוצרים האלה, רצוי להרטיב אותם, כדי שהסיבים לא יתפזרו לאוויר, להכניס אותם לשקית פלסטיק עבה, לקשור את השקית ואז לפנות אלינו ואנחנו אומרים בדיוק לאן לסלק את זה.

צילי ענבי: יש אתרי פסולת מיוחדים ששם הפסולת מקבלת טיפול מיוחד, כך שהיא לא תסכן את הסביבה.

דוד טל: לאור הנאמר כאן בוועדה, ועדת העבודה, הרווחה והבריאות תבחן הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית שתבדוק את הנושא לאשורו על כל ההיבטים שלו.

דוד טל: הוועדה קוראת למשרד הבריאות לערוך בדיקות ומעקב לגילוי מחלות הנובעות מחשיפה לאסבסט בקרב כל עובדי המפעל בשנות קיומו, קרי, נאמר לנו כאן 5,000 איש.

דוד טל: תקופת החביון כאמור ארוכה עד לגילוי המחלה והתקופה יכולה להימשך עשרות שנים, מה שמחייב בדיקה בקרב כל העובדים כדי למנוע פגיעה באותם עובדים בהם עלולה להתגלות המחלה בעתיד ואפילו בעתיד הרחוק.

דוד טל: הוועדה קוראת למשרד לאיכות הסביבה לפעול לניקוי ולאטימה מוחלטת של אתר הפסולת ולמנוע כל התפשטות של סיבי אסבסט ופגיעה נוספת באוכלוסייה.

דוד טל: הוועדה קוראת למשרד לאיכות הסביבה לערוך סקר ארצי בכלל ובפרט באזור הגליל המערבי לבדיקת הימצאות אסבסט וזאת על-מנת לאפשר טיפול מונע באזורים בהם התגלה ריכוז גבוה של סיבים כשם שמטפלים בריכוזים אחרים של חומרים מסוכנים.

דוד טל: תודה רבה.

דוד טל: הישיבה נעולה.