ועדת החינוך והתרבות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 534, 2002-10-28 12:45

זבולון אורלב: צהריים טובים לכולם, אנחנו שמחים לארח אתכם בוועדת החינוך והתרבות.

זבולון אורלב: יש לנו מסורת, ומנהלת הוועדה שלנו מקפידה עליה, לקיים תערוכות אמנות בחדר הוועדה ובחדרים הסמוכים כדי שהכנסת לא תהיה רק כנסת של דיבורים, ויכוחים ועימותים פוליטיים, אלא יהיה בה איזה שהוא ניחוח של תרבות ואמנות.

זבולון אורלב: לכן אנחנו מקיימים כאן תערוכות מתחלפות.

זבולון אורלב: שמחנו על האפשרות לארח בחדר הוועדה שלנו, בחדר ועדת הכלכלה וחדר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות תערוכה של כיתה י"ב התשס"ב במגמת האמנות והעיצוב בבית הספר הדתי שק"ד – שיתופי-קיבוצי-דתי – בשדה אליהו.

זבולון אורלב: אני מכיר את בית הספר כבית הספר המשותף וזכיתי לבקר בו כמה פעמים.

זבולון אורלב: התערוכה מוצבת בחדרים מראשית הכנס, כלומר כבר שבועיים וחצי, וזכינו כבר לקבל תגובות.

זבולון אורלב: בדרך כלל הטקס נערך מיד עם חנוכת התערוכה אך כאן התערוכה קדמה לטקס וצברנו תגובות.

זבולון אורלב: אני מוכרח לומר שאין אדישות: אנשים נכנסים לחדר ומגיבים.

זבולון אורלב: אי-אפשר להיות אדישים לתמונות.

זבולון אורלב: בחדר ועדת הכלכלה נערכים דיונים של ועדה המשותפת לחוקי התקשורת.

זבולון אורלב: אנשים לא יודעים שאני מעורב בהצבת התמונות ושמעתי תגובות טובות מאוד.

זבולון אורלב: לא שמעתי תגובות שליליות.

זבולון אורלב: שמעתי תגובות אובייקטיביות לחלוטין; אז עוד לא ידעו שאלה יצירות של הקיבוץ הדתי, יצירות משלנו, כי עוד לא הניחו את דפי ההסבר בוועדות.

זבולון אורלב: בחדר הזה מתקיימים דיונים בהשתתפות "שמורת הטבע של הכנסת", כך אני מגדיר זאת.

זבולון אורלב: לכאן באים אנשים שיש להם רגישות לחינוך, לתרבות ולאמנות.

זבולון אורלב: מתקיימים הרבה דיונים בנושאים הללו ובדרך הטבע נמצאים כאן אנשים שמבינים בתחום, שנמצאים בקדמת הבמה הלאומית בעניינים הללו.

זבולון אורלב: במבט ראשון הציורים נראים נאיביים, ציורים של מתחילים, אבל התגובות היו טובות מאוד.

זבולון אורלב: ולא נסתיר, אנחנו שמחים גם על העניין המשפחתי: יו"ר ועדה שהוא ציוני-דתי מארח את בית הספר המשותף בשדה אליהו.

זבולון אורלב: ויש גם חבר ועדה חדש שהוא חבר קיבוץ, או מתגורר בקיבוץ.

זבולון אורלב: אנחנו לא מאותה מפלגה, אבל אני מקווה שגם זה יסתדר יום אחד.

יהודה גלעד: מעניין מי ילך אחרי מי.

זבולון אורלב: נשמח לשמוע כעת מהבנות הסברים על התמונות.

זבולון אורלב: מי מהבנות נשארה באמנות?

מירה שרון: הן כעת בי"ג.

זבולון אורלב: הן לא הלכו ל"הסדר" אמנותי?

זבולון אורלב: אין תכנית "מעיין" ללומדי אמנות?

נחום ברוכי: הבנות שנוכחות כאן היום הן חלק מבנות המגמה לאמנות.

נחום ברוכי: כולן נמצאות השנה במשימות התנדבותיות.

נחום ברוכי: הן ערב גיוסן לצבא – בשנה שבין י"ב לצה"ל – ומקדישות את השנה הזאת להתנדבות בכל הארץ, מירוחם ועד גבעת עדה (ועוד לא בדקתי עם כולן איפה הן נמצאות).

נחום ברוכי: יש היום פולמוס גדול בציונות הדתית בשאלה איך מחנכים ולְמה מחנכים.

נחום ברוכי: הבוקר קראתי ב"הצופה" מאמר תגובה על מאמר אחר בנושא מלפני כמה ימים.

נחום ברוכי: הוויכוחים הללו בולטים מאוד ב"הצופה".

נחום ברוכי: נדמה לי שדווקא בנות המגמה הזאת מראות את המגמה ההומניסטית של בית הספר שלנו, זה חלק מיסודות השקפת עולמנו שהיהדות כוללת גם את ההיבט הזה.

רותי שילה: הייתי המחנכת של חלק מהבנות.

רותי שילה: מנהלת בית הספר, שלא יכלה להגיע היום, ביקשה שאייצג אותה כאן.

רותי שילה: אני משדמות מחולה.

רותי שילה: אמנם אני לא קיבוצניקית אבל נדמה לי שאני יותר קיבוצניקית מהרבה קיבוצניקים בבית הספר.

רותי שילה: אני נהנית מאוד לעבוד בבית הספר הקיבוצי.

רותי שילה: כששמעתי על התערוכה אמרתי לגב' זיוה וייס, מנהלת המגמה, שבין שהיא מזמינה אותי ובין שהיא לא מזמינה אותי – אני באה.

רותי שילה: אלה רגעי הנחת של עבודת החינוך.

זבולון אורלב: כעת מצטרף לדיון הקיבוצניק ח"כ יגאל ביבי.

רותי שילה: אני מבקשת להוסיף עוד כמה מילים על הייחודיות של בית הספר: ראשית זהו קמפוס אחד – ובעיניי יפה מאוד שיש בו תלמידים מכיתה א' עד י"ב.

רותי שילה: תלמיד שיש לו סבלנות מתחיל בכיתה א' ומסיים בכיתה י"ב ועובר את כל המסלול.

רותי שילה: ח"כ אורלב התקשה לפרק את ראשי התיבות של בית הספר שק"ד.

רותי שילה: אך הוא אכן בית ספר שיתופי מהבחינה הזאת שלומדים בו גם ילדי הקיבוצים, גם ילדי המושבים וגם תלמידים מעפולה – קבוצה של תלמידים מהעדה האתיופית; לצערנו השנה העירייה לא נתנה לנו לקבל אותם, אבל במחזור של הבנות שנוכחות כאן היו שמונה בנות משם.

רותי שילה: בית הספר הזה גם דתי באוריינטציה של הקיבוץ הדתי.

רותי שילה: בוגרות בית הספר נמצאות כאן.

רותי שילה: מעט בנות התגייסו מיד לצה"ל ורובן מתנדבות.

רותי שילה: כך גם הבנים.

רותי שילה: ההתנדבות היא במקומות לא קלים.

רותי שילה: הדבר הייחודי הוא שברור שכל הבנות מתגייסות לצה"ל או לשירות לאומי ונותנות מינימום של שנתיים שירות למדינה – ודבר זה אינו מובן מאליו בבתי ספר דתיים אחרים.

רותי שילה: המעורבות של הבנות בולטת.

רותי שילה: בכל מקום אומרים לנו: תשלחו אלינו את התלמידים שלכם, את התלמידים של שדה אליהו.

רותי שילה: בכל מקום שאני מגיעה זוכרים את התלמידים לטובה.

זבולון אורלב: למה הבנים מופלים לרעה?

זבולון אורלב: אני רואה כאן רק בנות.

זבולון אורלב: אנחנו פמיניסטים ודואגים לבנים.

רותי שילה: בכיתה י"ב השנה יש גם בנים.

רותי שילה: אבל השאלה האמתית היא אם במגמה של מיכון חקלאי יש בנות.

רותי שילה: במחזור הלפני אחרון שחינכתי הייתה בת אחת שהתעניינה במגמה הזאת, אבל בסופו של דבר היא לא הלכה למגמה הזאת.

רותי שילה: מה לעשות, אין לנו בנות במיכון חקלאי אבל יש בן אחד במגמת אמנות.

זבולון אורלב: אם מגמת המיכון החקלאי תהפוך למגמת טכנולוגיה חקלאית, אני בטוח שהרבה בנות יגיעו אליה.

דבורה נחום: באמנות תמיד יש נציגות של בנים, אף שבדרך כלל הנציגות הזאת קטנה.

זבולון אורלב: בציבור החילוני זה לא המצב, ונדמה לי שזה חלק מהבעיה בציבור הדתי.

זבולון אורלב: אני מדבר על התיכון.

זבולון אורלב: יש רק ישיבה תיכונית אמנותית אחת – "כינור דוד".

נחום ברוכי: יש גם ישיבה בצפת.

זבולון אורלב: שוקלים עכשיו להקים ישיבה כזאת גם בגוש דן, אבל ביקשו שעוד לא נדבר על זה.

זיוה וייס: אני מרכזת את המגמה לאמנות ולעיצוב.

זיוה וייס: אני מקיבוץ שלוחות.

זיוה וייס: לפני שבע שנים פתחנו את המגמה; אז היו בה חמש בנות.

זיוה וייס: במגמה הזאת גם ניגשים לבגרות.

זיוה וייס: היום יש במגמה 70 תלמידים וארבעה מהם מבנים.

זיוה וייס: הפרויקטים שאנו רואים הם פרויקטים אישיים, בנושאים אישיים מגוונים שאין קשר ביניהם.

זבולון אורלב: מה הרמה של בית הספר ביחס לבתי ספר אחרים?

זיוה וייס: הרמה נחשבת גבוהה.

זיוה וייס: זהו בית ספר דתי ובכל זאת אנחנו מצליחים להיות בין בתי הספר המובילים בארץ בתחום הזה.

זיוה וייס: אני מבקשת להודות לגב' יהודית גידלי שנתנה לנו את החדר ואת הזמן.

זיוה וייס: לכבוד הוא לנו להגיע לכאן ולהציג את היצירות.

זיוה וייס: אני מודה גם לגב' יהודית גורפיין הדוברת ולנחום ברוכי.

זיוה וייס: יהודית גורפיין יזמה את המפגש הזה.

זיוה וייס: הבנות הן גאווה גדולה בשבילנו.

זבולון אורלב: מחר נראה בעיתונים אם היא דוברת טובה.

זבולון אורלב: ניתן את רשות הדיבור לבנות.

זבולון אורלב: נתחיל בקחון.

קחון שרון: ציירתי את היצירות הצבעוניות שתלויות בחדר ועדת החינוך והתרבות.

קחון שרון: אני רואה שחסרה כאן עבודה אחת שלי.

קחון שרון: ציירתי מוזיקה אפריקנית ומזרחית.

יהודה גלעד: כל תמונה מייצגת סוג אחר של מוזיקה?

קחון שרון: לא, זאת אותה מוזיקה, אך הצבעים משתנים.

דוד שרון: יש רצף בין הצבעים הקרים לצבעים החמים.

זבולון אורלב: מה את עושה השנה, קחון?

קחון שרון: אני בקיבוץ בארות יצחק.

דוד שרון: אני אביה של קחון.

זבולון אורלב: אם כן "תניא דמסייע", נשמע הסבר ממך.

דוד שרון: קודם כול אני מבקש לומר שאני מעריך מאוד את עבודת בית הספר בתחום האמנות.

דוד שרון: האמנות הפלסטית לדעתי היא עוד שלב לקראת בית המקדש, שיהיה עוד יותר יפה מהקודם.

דוד שרון: אני מאחל לבנות לא רק לראות בבניין בית המקדש אלא גם להשתתף, מהבחינה האמנותית.

מירה שרון: היה הסבר שצורף לתמונות.

מירה שרון: שלחנו אותו עם התמונות.

זבולון אורלב: ההסבר מופיע בחוברת שתונח בחדרי הוועדות שבהם תלויות התמונות.

יערית שרון: אני ציירתי את התמונה שתלויה ליד סדרת הציורים של קחון.

יערית שרון: אני ממעלה גלבוע.

יערית שרון: הציור הזה הוא חלק משלוש תמונות שציירתי.

יערית שרון: הציור שתלוי כאן הוא תמונה של חרדים, המתוארים בפרצופים גדולים וצבעוניים – לא כמו בעיתונים, ששם הם תמיד בשחור ובקטן.

יערית שרון: יש עוד ציור שרואים בו מקהלה של נגני ג'ז אפרו-אמריקנים, והוא בשחור-לבן.

יערית שרון: הציור השלישי הוא ציור קטן יותר, דיוקן אישי שלי, מעורב: צבעוני ושחור-לבן.

יערית שרון: הייתי בין הרבה חברות, הזדמן לי להכיר סוגים שונים של חברות ולאהוב אותן.

יערית שרון: ניסיתי לתאר זאת.

זבולון אורלב: יש שם דמות שחובשת כיפה סרוגה, לא?

יהודה גלעד: האיש הזה מתחזק.

יהודה גלעד: הרעיון הוא שיש הרבה צבע בחברה החרדית, לא הכול שחור.

קריאה: יערית למדה בבית ספר חרדי, ובשבילה האנשים החרדים הם לא שחור-לבן; אלה אנשים שהיא מכירה.

יערית שרון: למדתי בבית ספר חרדי, אבל בארצות הברית, בחברה האפרו-אמריקנית, לא הייתי.

יערית שרון: הציור שמתאר את החרדים הוא כאילו העבר.

יערית שרון: הציור האחר הוא העתיד שאני רוצה להמשיך בו.

מעין קנר: אני מקיבוץ שלוחות.

מעין קנר: ציירתי את סדרת הציורים הנוספת שתלויה בחדר ועדת החינוך והתרבות.

מעין קנר: בחרתי לעסוק בקרבה בין אנשים.

מעין קנר: אני לא יכולה להסביר בדיוק מדוע בחרתי לצייר יד ורגל דווקא, אבל זה מה שנראה לי אז.

מעין קנר: רציתי לעורר תחושות יותר מלתאר.

זבולון אורלב: התמונות הללו מעוררות המון סקרנות.

זבולון אורלב: הרבה אנשים שואלים אותי עליהן.

זבולון אורלב: לא נשארים אדישים להן.

זבולון אורלב: התמונות שמתארות את המוזיקה מדברות מאוד לעין.

זבולון אורלב: אי-אפשר להיות אדיש לנוכח קוקטייל כזה של צבעים, צורות ודינמיקה זורמת.

זבולון אורלב: סדרת התמונות הזאת מעוררת מחשבה, מעודדת ניסיון לדבר עם התמונה.

קריאה: ממציאים דברים שהאמנית לא חשבה עליהם?

זבולון אורלב: כן.

זבולון אורלב: לפעמים גם האמנית לא מודעת לכול.

יהודית גידלי: מי ציירה את התמונה הגדולה בוועדת הכלכלה, של האדם שקופץ למים?

רוני בן זאב: אני ציירתי את התמונה.

רוני בן זאב: גם אני משלוחות.

רוני בן זאב: התמונה מדברת על אומץ בעיקרון.

רוני בן זאב: הרבה אנשים אמרו שהם חשבו שזאת התאבדות אבל זה לא הכיוון בכלל.

רוני בן זאב: יש דברים בחיים שאיננו מעזים לעשות, בגלל החברה או מסיבות אחרות, וצריך לפעמים לבחון את המצב וללכת עד הסוף עם הדברים.

רוני בן זאב: הקפיצה היא דבר שמפחיד הרבה אנשים.

רוני בן זאב: אדם עומד ולא יודע איך יהיו המים, איך הוא יסתדר אתם.

רוני בן זאב: זה לא מקום שמוכר היטב, זאת לא אדמה.

רוני בן זאב: אבל לפעמים יש עולם שלם כזה שכדאי להכיר.

זבולון אורלב: יש לך כוונות להמשיך באמנות, בציור?

רוני בן זאב: אני לא יודעת אם אמשיך דווקא בציור, אולי אעסוק בעיצוב.

רוני בן זאב: היום אני נמצאת במדרשה בגבעת וושינגטון.

רוני בן זאב: בסוף השנה אתגייס למסלול של מש"קית הוראה.

מיטל גודל: גם אני מקיבוץ שלוחות.

מיטל גודל: העבודות שציירתי הן שלוש התמונות שתלויות בחדר ועדת העבודה, הרווחה והבריאות, תמונות הידיים.

יהודית גידלי: אני מבקשת לספר שהחלוקה של התמונות הייתה לפי בחירתן של מנהלות הוועדות.

יהודית גידלי: הן ראו את התמונות ואני אמרתי שלי אין די מקום לכל היצירות.

יהודית גידלי: הן החליטו שהן רוצות לתלות אותן אצלן.

מיטל גודל: בחרתי להנציח רגעים שבחיי היום-יום האדם לא מפנה אליהם את המבט.

מיטל גודל: הוא לא מתמקד בהם אלא ממשיך בחיים.

מיטל גודל: אך כשהם מונצחים אפשר להתבונן בהם ולחשוב על המשמעות שלהם.

מיטל גודל: יש אנשים שיגדירו את התמונות שמחות ויש שיגדירו אותן עצובות.

זבולון אורלב: מה את רואה בהן?

מיטל גודל: אני לא רוצה לומר את דעתי האישית.

מיטל גודל: כל אחד יכול לחשוב על כך.

זבולון אורלב: איפה את רואה את עתידך, מיטל?

מיטל גודל: זה רחוק מדי.

מיטל גודל: יכול להיות שאעסוק בתחום האמנות והעיצוב.

מיטל גודל: היום אני מתנדבת בגבעת עדה, בבית הילדים של המפעל להכשרת ילדי ישראל.

יהודה גלעד: פוליטיקה היא אמנות האפשר, ואמנות היא הבלתי אפשרי – לקחת את הדברים שעולים רק בדמיון.

יהודה גלעד: נחמד מאוד להימצא כאן בחדר, ולפעמים – אם יש דיון משעמם (בדרך כלל אין, כמובן) – יש במה להתבונן, משהו שמוציא את האדם ממגבלות האפשר אל המרחבים.

יהודה גלעד: זה משובב נפש.

זבולון אורלב: תבורכו, תצליחו.

זבולון אורלב: ואני מברך גם את בית הספר ואת המחנכות.

זבולון אורלב: אני חושב שהן עושות דבר חינוכי ראוי, ציוני-דתי.

זבולון אורלב: אם יש עוד רעיונות בנוגע לכנסת – נשמח לשמוע על כך.

רותי שילה: אנחנו מזמינים את ועדת החינוך והתרבות של הכנסת אלינו, להתרשם מהעבודות של הבנות האחרות.

רותי שילה: הצגנו כאן עבודות של חמש בנות מתוך 22 תלמידות שהיו במגמה.

רותי שילה: אם הסתקרנתם, אתם מוזמנים לבית הספר.

זבולון אורלב: תודה רבה.