ועדת החינוך והתרבות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 64, 2000-02-01 09:00

זבולון אורלב: אני, בראש וראשונה, מבקש להניח את התשתית העובדתית ולדעת באמת מה קורה.

זבולון אורלב: האם יש כוונות סגירה של בית הספר, למה, מי התלמידים של בית הספר וכדומה.

זבולון אורלב: מי מתנדב לפתוח.

זבולון אורלב: משרד החינוך?

זבולון אורלב: אורט?

זבולון אורלב: עירית תל אביב?

זבולון אורלב: אורט.

זבולון אורלב: אז בבקשה, חיים בן עמי, המנכ"ל.

זבולון אורלב: בוועדה.

חיים בן עמי: מדוייקים אם צריך.

חיים בן עמי: בשנים האחרונות, ב7- השנים האחרונות, בשל המדיניות הממלכתית והמדיניות העירונית במערכת החינוך, עקומת התלמידים בבית הספר נמצאת בתהליך ירידה, והעובדה הנחרצת לצורך העניין, בהקשר לדברים שלך, אין כוונה לסגור – במשמעות הלוגית של בית הספר לאוכלוסיה הזו – אלא להעתיק את פעילותו מהאתר ברחוב גאולה, לאתר של בית ספר אחר, שעוד מופעל בתוך שטח השיפוט של עיריית תל אביב.

חיים בן עמי: אביב.

זבולון אורלב: עופר?

חיים בן עמי: הזדמנות שניה גם הוא.

חיים בן עמי: גם הוא נמצא באיזה שהוא תהליך ירידה של תלמידים.

חיים בן עמי: גם הוא קולט תלמידים לא רק מתל אביב, אלא גם מהסביבה.

חיים בן עמי: בבית הספר מתבצעת כיום פעילות תחת מטריית משרד העבודה, של תלמידי החטיבה העליונה בבית הספר.

חיים בן עמי: גם הוא נמצא בתהליך תיקון בשל המדיניות החינוכית בגוש כולו.

חיים בן עמי: אחד, מהלכי חיטוב, שמתרחשים על חולון, בת-ים, שזה חלק מהאוכלוסיה שנקלטת למהלך הזה; וכאשר מתבצע תהליך חיטוב, נכנס גם מהלך שנקרא מדיניות ההתמדה, או אי-הנשרה או אי-נשירה.

חיים בן עמי: כששני הדברים האלה באים יחד, לגבי אוכלוסיות תלמידים של בתי ספר של "הזדמנות שניה", מחייבים את בתי הספר המקיפים לעשות את מירב המאמצים.

חיים בן עמי: נותנים בהם כיתות הכוון, נותנים בהם כיתות מב"ר ונותנים בהם מדיניות של לשמור את התלמידים באותה מסגרת של בית ספר מקיף.

ראובן ריבלין: תלמידים נפלטים.

חיים בן עמי: של עיריית תל אביב יש ממסדים לאוכלוסיה של "הזדמנות שניה" הרבה יותר מביקוש התלמידים לבתי הספר האלה.

זבולון אורלב: ירידת מספר התלמידים?

חיים בן עמי: תלמידים, בתהליך יורד, עד תשנ"ט – 558 תלמידים.

חיים בן עמי: ובגאולה, מתשנ"ג - 357 תלמידים לתשנ"ט - 248 תלמידים.

הערה: הספר?

חיים בן עמי: למצב שיפעלו, לוגית, שני בתי ספר נפרדים באותו קמפוס.

חיים בן עמי: כלומר, הפעילות של בית ספר גאולה אמורה להיות מועתקת לאתר, לקמפוס של "יד שפירא".

חיים בן עמי: קהילתי.

חיים בן עמי: זה איננו בית ספר של השכונה.

חיים בן עמי: זה בית ספר שקולט מכל העיר.

זבולון אורלב: להעתיק, למה שלא תשאירו אותו באותו מקום?

זבולון אורלב: למה להעתיק את בית ספר גאולה?

חיים בן עמי: והתנאים, מסוגל להכיל גם את מספר התלמידים, וגם הוא קמפוס איכותי יותר מבחינה פיסית.

חיים בן עמי: למה רוצים להעתיק?

חיים בן עמי: משום שמה שקורה באמת, בשטח, מבחינת האוכלוסיה – ואתם רואים את הנתונים לעניין הזה – האוכלוסיה בסיכומו של דבר, מצביעה ברגליים, וכדי לאפשר הענקת סטנדרט ראוי יותר לאותם התלמידים, גם במה שקורה בשטח, ואנחנו רואים את מה שקורה בשטח, אין ברירה, אלא להביא למצב שבו, באיזה שהוא תהליך יותר ארוך, יאחדו את שני בתי הספר ויתנו איכות טובה יותר לתלמידים האלה.

חיים בן עמי: אנחנו לא מדברים על בית ספר של 800 תלמידים, אנחנו מדברים על בית ספר שכנראה יגיע בממדים המרביים שלו לסדר גודל של 450-500 תלמידים.

חיים בן עמי: היום גם נקלטים בחלק מבתי הספר האלה תלמידים מרמלה, מלוד, שאנחנו הודענו שלא לקלוט אותם, כדי לאפשר קיטון מגביל, כך שיהיה בית ספר מיטבי, בכיתות קטנות, בתנאים איכותיים, בקמפוס איכותי.

זבולון אורלב: 250, זה 800.

זבולון אורלב: מי אדוני?

משה קרפל: בגאולה יש קצת פחות מ200-.

חיים בן עמי: כבר כתוצאה מההחלטה.

חיים בן עמי: זאת אומרת, הודענו לבית ספר "יד שפירא" שלא לקלוט אוכלוסיה שאיננה מהגוש של עיריית תל אביב, זאת אומרת, לא לקלוט את האוכלוסיה של רמלה-לוד וכיוצא בזה.

חיים בן עמי: ובתש"ס לא נקלטה כתה ט' בבית הספר גאולה.

חיים בן עמי: ולכן הקיטון הוא קיטון במסגרת ההחלטה להביא לגודל בית ספר מסודר, של אוכלוסיית תל אביב.

זבולון אורלב: תלמידים.

זבולון אורלב: מר גרנות, המפקח על החינוך העל-יסודי במחוז תל אביב.

משה גרנות: ואני מוכרח לומר לרשת אורט, שמדובר בבית ספר שממלא פונקציה ששום בית ספר אחר, עם כל ההתמדה, איננו ממלא.

משה גרנות: כאן בבית הספר הזה לומדים תלמידים כבדי שמיעה ותלמידים קשים, שבתי ספר אחרים אינם מקבלים אותם.

משה גרנות: בכל 3 שנות עבודתי – אני מפקח הרבה שנים, אבל בבית הספר הזה רק 3 שנים, לאחר שהמפקח הקודם יצא לגימלאות – לא קיבלתי ולו אף תלונה אחת של הורים, של תלמידים, של מורים על ההנהלה, או של ההנהלה על מורים; כל הדברים האלה, שאני פשוט טובע בהם בבתי ספר אחרים.

משה גרנות: זה אחד הדברים שמפקח בכלל לא יכול להתחיל לעבוד איתם, בגלל כל כך הרבה תלונות.

משה גרנות: לא קיבלתי תלונה אחת.

משה גרנות: להיפך, התחושה היא תחושה עזה של סיפוק, של אהבת בית הספר, של אהבת המורים.

משה גרנות: תענוג לראות שיעור עם כבדי שמיעה.

משה גרנות: תענוג לראות טכס שמנהלים כבדי שמיעה שם.

משה גרנות: יש איזו אווירה משפחתית טובה, ולי, אישית – אנחנו איננו נביאים, אינני יודע מה יקרה אם זה יעבור ל"יד שפירא".

משה גרנות: יש לי תחושה, יש לי רצון, או שאיפה, כאיש חינוך, שאם דבר אחד הוא טוב – לא חייבים לשנות.

משה גרנות: להיפך.

משה גרנות: אם הוא טוב – הבה נלמד מה נעשה שם, כדי לעשות במקום אחר.

משה גרנות: אני יודע.

משה גרנות: הייתי אצל מר משה קרפל.

משה גרנות: הוא הזמין אותי באדיבותו.

זבולון אורלב: למה?

חיים בן עמי: כל בתי הספר ברשת אורט.

משה גרנות: עלות.

משה גרנות: אבל הדיאגרמה הולכת ויורדת.

משה גרנות: זאת אומרת, הגירעון שבית הספר הזה גורם הולך וקטן, ואני מאמין שתימצא איזו דרך שיקטן יותר, עד שיגיע לאיזון.

משה גרנות: אני מאד ממליץ, אם המלצתי תישמע, כמו שאומרים בבית משפט לכבוד השופט.

משה גרנות: אם המלצתי תישמע, רבותיי, יש לנו דבר טוב.

משה גרנות: כואב הלב להיפטר ממנו, לשנות אותו.

משה גרנות: לא נעים לי שאני מדבר בפני המנהלת שיושבת פה משמאלי.

משה גרנות: בדרך כלל המפקח צריך לומר דברי ביקורת.

משה גרנות: אבל, זה באמת מה שקורה.

משה גרנות: חבל לוותר על דבר טוב.

משה גרנות: זה גם טוב לעיריית תל אביב.

משה גרנות: זה טוב לסביבה כולה.

משה גרנות: אני ממליץ מאד לרשת אורט, ואני יודע שזו רשת נהדרת, עם הרבה רצון טוב.

משה גרנות: אני מדבר אל הרשת ממש בדחילו ורחימו ובאהבה גדולה ובכבוד גדול.

משה גרנות: נסו שוב.

משה גרנות: אל תסגרו.

משה גרנות: השנה כבר לא הייתה כתה ט', חוץ מאשר לכבדי שמיעה.

משה גרנות: אני מבקש, תנו לעניין הזה הזדמנות.

משה גרנות: אל תסגרו פה את ה"ברז".

משה גרנות: זו פשוט תחושה לא טובה, שדבר טוב הולך-

משה גרנות: מר חיים בן עמי אמר שלאט לאט הוא מקטן.

משה גרנות: הייתה הוראה לא לקבל לכתה ט' בגאולה.

משה גרנות: זו הייתה צביטה בלב כששמענו את הדבר הזה, ואני ממש רצתי לסגן המנהל הכללי.

משה גרנות: אני שוב חוזר ואומר מילה אחרונה, כדי לתת לאחרים לדבר, דבר טוב לא סוגרים.

משה גרנות: דבר רע, שאפשר לשנות לטובה – למה לא?

משה גרנות: אבל דבר טוב – כואב הלב.

משה גרנות: תודה שהקשבתם לי.

זבולון אורלב: שרוני.

זבולון אורלב: מה תפקידך?

אבשלום שרוני: החינוך, באגף לחינוך על-יסודי.

אבשלום שרוני: אולי, שחגי יהודאי, שמייצג את המינהל הפדגוגי, יציג את הדברים.

ראובן ריבלין: לאן הלכו?

חגי יהודאי: תל אביב תדבר קודם.

חיים בן עמי: להתייחס רק לנתונים עובדתיים.

גילה קלדרון: להתייחס לדברים שנאמרו פה על ידי מר משה גרנות.

גילה קלדרון: קודם כל, בית ספר אורט-גאולה הוא בית ספר מצויין.

גילה קלדרון: כל מילה שנאמרה על מר משה גרנות מקובלת על ידי ועלינו.

גילה קלדרון: בית הספר עושה עבודה טובה ונתן שרות טוב לתלמידים שלו.

גילה קלדרון: אני מוכרחה רק להעיר הערה, בגלל שאני מעיריית תל אביב, שחלק גדול מהתלמידים הם לא תושבי תל אביב.

גילה קלדרון: לא שאני חושבת שמגיע להם שרות פחות טוב.

גילה קלדרון: בית הספר הזה הוא בית ספר של רשת אורט.

גילה קלדרון: ברגע שרשת אורט באה ואמרה, אנחנו מעוניינים להפסיק את הפעלת בית הספר, עיריית תל אביב הצטרפה למהלך.

גילה קלדרון: זאת לא הייתה יוזמה שלנו, משום שאנחנו היינו מאד מרוצים ממה שקורה.

גילה קלדרון: אני רוצה להיות הוגנת ולומר, זה מאד נוח לנו, כעירייה, שרשת אורט מחזיקה בית ספר ונותנת מענה לתלמידים שלנו.

גילה קלדרון: בית הספר הוא מצויין, נותן מענה נכון וטוב, ומאד נוח לנו להגיד, תמשיכו להפעיל את בית הספר.

גילה קלדרון: אנחנו גם נתנו את המבנה, ללא תשלום, שזה מאד יפה מצידנו.

גילה קלדרון: בדרך כלל אנחנו מבקשים שכר דירה עבור המבנה.

גילה קלדרון: אבל ברגע שרשת אורט הסבירה, וזה בית ספר שלה, ואמרה, תשמעו, בית הספר הוא מאד מאד גירעוני, אנחנו איננו יכולים להחזיק מעמד בבית ספר כזה; רשת אורט איננה מוסד למטרות רווח, אבל אין להם דרכים לממן, ומשרד החינוך לא בא ואמר-

גילה קלדרון: תל אביב משתתפת במחצית הגירעון של בית הספר, כך שהכל נבדק ואנחנו משלמים חצי כל שנה.

גילה קלדרון: אנחנו גם נתנו מבנה, וגם שילמנו חצי מהגירעון.

גילה קלדרון: אבל ברגע שרשת אורט אמרה את מה שאמרה, אנחנו הצטרפנו אליהם למהלך.

גילה קלדרון: זאת הייתה, אמנם, יוזמה שלהם, אבל אנחנו הלכנו איתם אחר כך, והייתה החלטה שסוגרים את בית הספר.

גילה קלדרון: אני מוכרחה להתייחס להערה לגבי תלמידים.

גילה קלדרון: לשמחתי אני יכולה לומר – ואתה כחבר כנסת שבאמת מומחה לחינוך – המדיניות שלנו בנושא ההתמדה, ברוך השם הצליחה.

גילה קלדרון: היא הצליחה בצורה כזאת שבאמת, בתי הספר להזדמנות שניה, שרובם אינם בתי ספר עירוניים, אלא של כל מיני רשתות: עמל, אורט, נעמת וכדומה, הם במצוקה קשה מאד של תלמידים, כי אנחנו באמת – המוטו שלנו הוא שתלמיד שנכנס בכתה ז' – אצלנו בתי הספר הם 6 שנתיים – אמור לסיים את בית הספר בכתה י"ב, ובית הספר אמור למצוא את כל הדברים כדי לסייע לו, לא רק לסיים את בית הספר, אלא גם לנסות למצות את מיטב הפוטנציאל שלו בכל מיני דרכים וצורות.

גילה קלדרון: וכמו שאמר חיים, באמת אנחנו פותחים מסלולים ומגמות.

גילה קלדרון: לא נשמע כדבר הזה, אבל בגימנסיה הרצליה, יש כיתת מב"ר ובעירוני ד' יש – אצלנו יש המצאה של עירית תל אביב, "כתה בגרותית", שזה תואם מב"ר.

גילה קלדרון: כשמשרד החינוך לא נותן מב"ר, אז אנחנו אומרים, או קיי, תפתחו כתה של 20 תלמידים, אנחנו משלימים לכם את הגירעון – אני יכולה לדבר עכשיו, כי אני יודעת שאני מדברת עם מי שמתמצא.

גילה קלדרון: וברוך השם, איך אומרים, באמת זה הצליח לנו.

גילה קלדרון: בסך הכל, ההנשרה מבתי הספר, היא מאד מאד מצומצמת ומאד מבוקרת.

גילה קלדרון: אצלי במשרד – ואני מזמינה אותך אם זה מעניין אותך – אצלי במשרד, לקראת סוף שנת הלימודים - מתקיימת, מה שנקרא, ועדת התמדה.

גילה קלדרון: לאחר שעקבנו כל השנה, ונתנו הרבה מאד משאבים, מנהל בית הספר עם הצוות שלו, מגיע אליי, עם רשימה שמית של תלמידים שהוא מבקש להנשיר אותם.

גילה קלדרון: נערך דיון על כל ילד.

גילה קלדרון: לפעמים אני אומרת, לא, אל תנשירי אותו.

גילה קלדרון: קחי עוד 3 שעות שבועיות, תעזרי לילד הזה שיישאר, שיעלה כתה.

גילה קלדרון: ישנה החלטה בדיוק מי הם הילדים שאנחנו מאשרים להנשיר אותם, ואז נערך דיון: לאן?

גילה קלדרון: מה הן האופציות שעומדות מולם?

גילה קלדרון: יועצת בית הספר עושה להם הכוון, וב1- בספטמבר יש לי אדם מיוחד במשרדי שעוסק בעניין הזה, בעניין ההתמדה.

גילה קלדרון: הוא בודק איפה נמצא הילד ובאיזה בית ספר להזדמנות שניה הוא לומד.

גילה קלדרון: כל הילדים.

ראובן ריבלין: את דברייך.

ראובן ריבלין: כמה ילדים ביקשו להצטרף לבית הספר אורט לכתה ט' בשנה זו, ואיפה כל אחד ואחד מהם נמצא?

גילה קלדרון: אורט.

ראובן ריבלין: בביטחון כזה.

ראובן ריבלין: אני רוצה רק לדעת, להיות בטוח.

ראובן ריבלין: אפילו ילד אחד.

ראובן ריבלין: כמה ילדים ביקשו להצטרף לכתה ט' באורט ולא נענו, משום שאורט סגרה את הכיתה, את יודעת?

גילה קלדרון: אורט.

גילה קלדרון: לבית ספר אורט.

שאלה מאד פשוטה: לכתה ט' שלא נפתחה בבית ספר אורט?

גילה קלדרון: הנתונים, אבל אם אתה רוצה, אני יכולה לתת לך אותם בלי בעיה.

גילה קלדרון: מהם הנתונים שאתה רוצה.

גילה קלדרון: כמה ילדים בסוף שנת הלימודים הקודמת היו אמורים לנשור, במעבר מכתה ז' לכתה ט' בכל העיר תל אביב, עם הרשימה השמית שלהם, ואיפה כל אחד מהם לומד השנה.

גילה קלדרון: בתש"ס.

גילה קלדרון: אני יכולה לתת לך.

זבולון אורלב: היא שתלמידים חלשים מהסוג שבית הספר הזה קולט, הם אינם תלמידים שמבקשים.

זבולון אורלב: הם גם אינם תלמידים שיושבים בערב עם ההורים ושוקלים, 'לאיזה בית ספר אנחנו נלך'.

זבולון אורלב: פה אנחנו מדברים באוכלוסייה שהרשויות צריכות לרוץ אחריהם, כדי שהם יקיימו את חוק לימודיהם.

זבולון אורלב: אזי זה איננו כך שהם עומדים בתור ובאים כל יום ומתדפקים על שערי בית הספר, "תקבלו אותנו".

זבולון אורלב: פה מדובר בילדים שצריך היה לכוון אותם, להציע להם, להביא אותם, למשוך אותם לבית הספר, מתוך הנחה שבבית הספר הזה הם יסיימו את כתה י"ב.

ראובן ריבלין: פה סגרו כתה ט'.

ראובן ריבלין: זאת אומרת, ילדים שהיו צריכים לעלות לכתה ט', הועברו לבתי ספר אחרים.

ראובן ריבלין: ילדים שרצו להצטרף לכתה ח'-

זבולון אורלב: רשת אורט, בלי לדעת, בלי לברר, אני אומר לך מה שקרה.

זבולון אורלב: היועצות שמכוונות והמורים שמכוונים לא כוונו תלמידים לבית הספר הזה.

זבולון אורלב: אנחנו לא יודעים כמה תלמידים נפגעו כתוצאה מזה.

זבולון אורלב: כמה תלמידים עוד שנה ייפלטו מהמקומות שלהם ויסתובבו ברחובות, כמה תלמידים כתוצאה מזה לא יסיימו י"ב.

זבולון אורלב: אני יודע שייפגעו, אני רק לא יודע כמה.

ראובן ריבלין: שהיא יודעת כל תלמיד-

זבולון אורלב: לא היו מעיזים לנגוע ולא מעיזים לאחד.

זבולון אורלב: כשמגיעים לבתי ספר חלשים, יש בעיות בדברים האלה, אבל לשם כך אנחנו קיימים.

זבולון אורלב: עכשיו נעבור להורים.

זבולון אורלב: אני מבין שאת הגברת חנה לבנדה, יושבת ראש ועד ההורים.

חנה לבנדה: ו200- תלמידים, שומעים וחרשים כאחד.

חנה לבנדה: ברשותכם, אני קצת מתרגשת מהמעמד, אזי אני אשתדל ממה שכתבתי, כדי שבאמת, יהיה לי יותר קל, ולא אפסח על שום דבר.

חנה לבנדה: סלחו לי על זה.

חנה לבנדה: בית ספר אורט-גאולה הוא בית ספר ייחודי.

חנה לבנדה: הוא משרת אוכלוסיית תלמידים שנפלטו ממערכות חינוכיות גדולות, שלא מצאו את הכלים להתמודד עם האוכלוסייה הזאת.

חנה לבנדה: זה בית ספר של הזדמנות שניה.

חנה לבנדה: מרבית תלמידי בית הספר מתגוררים בשכונות דרום תל אביב והנם ילדים למשפחות קשות יום.

חנה לבנדה: אנחנו רוצים לציין דבר מאד מאד חשוב.

חנה לבנדה: לתלמידים באורט-גאולה אין מורים פרטיים, מהסיבה שאין להם כסף לקחת מורים פרטיים; וגם מהסיבה שהמורים עצמם משמשים להם כמורים פרטיים, ולא אחת ולא שתיים, המורים יושבים אחרי שעות הלימודים ומסבירים לילד שמתקשה, ואינם מניחים לו עד שהוא מבין.

חנה לבנדה: הדבר הכי חשוב לדעתי, שבית הספר גרם להם, מעבר ללימודים עצמם, הוא גרם להם להיות אנשים שמכירים בערך עצמם ותורמים לחברה.

חנה לבנדה: קצת קשה להתייחס אליהם כאל ילדים, כי הם כבר לא ילדים.

חנה לבנדה: הם נערים, נערות, הם בשלב של הביניים.

חנה לבנדה: רבים מהם הגיעו במצב של חוסר הכרה עצמית בערך שלהם.

חנה לבנדה: פה גרמו להם להרגיש כבני אדם.

חנה לבנדה: אני חושבת שזה דבר מאד מאד חשוב.

חנה לבנדה: לדאבוננו הרב, מסתבר שההחלטה על הסגירה של בית ספר אורט-גאולה, הינה המשך למדיניות של רשת אורט בשנים האחרונות, לסגור בתי ספר של אורט לאוכלוסייה חלשה ולהפוך את הרשת לרשת אליטיסטית.

חנה לבנדה: לדוגמה, בתי ספר של אורט שנסגרו עד כה, הם אורט רמת גן, אורט תל השומר, דשנים חיפה, אורט תל גיבורים בחולון, אורט גייל בחיפה; כמו גם כוונתם לסגור בתי ספר נוספים של אורט, את אורט קנדי בירושלים ואת אורט שער הנגב.

ראובן ריבלין: מהצעת העניינים שהצגת, מר חיים בן עמי.

הערה: העובדות שלו.

זבולון אורלב: אחד ידבר בתורו.

חנה לבנדה: גדול יותר.

חנה לבנדה: אך העובדה היא שהאיכות של בית ספר אורט-גאולה נובעת מעצם היותו בית ספר לא גדול, שמשכיל להעניק יחס אישי לכל תלמיד בהתאם לצרכיו.

חנה לבנדה: סגירת אורט-גאולה תגרום לנשירה מסיבית לרחוב, של רבים מתלמידי בית הספר; ומי שרוצה לחסוך היום כספים, בעצם יצטרך לשלם אותם מחר, כשהתלמידים יהפכו לנזקקים של שירותי הרווחה.

חנה לבנדה: מה שאני רוצה להוסיף, יושבת לידי פה הגברת שרה כהן, שהיא אם לילד חרש בבית הספר, ואני רוצה שהיא תחדד קצת את הפן של התלמידים החרשים.

שרה כהן: כהן, ואני אם לילד חרש, שלומד בבית הספר בכתה י'.

שרה כהן: בן שבע-עשרה וחצי ולומד בכתה י', שנה שניה בבית הספר.

שרה כהן: מאד חשוב לי לחדד את הפן של הילדים החרשים, כי חשוב שתבינו שלילדים החרשים, כמו שגברת חנה ציינה קודם, אין הרבה אפשרויות.

שרה כהן: באזור המרכז, לדוגמה, יש שלוש מסגרות לילדים חרשים.

שרה כהן: מסגרת אחת היא בתיכון המקיף ביהוד, שאליה מגיעים ילדים חרשים שהיכולת הלימודית שלהם היא טובה וטובה מאד.

שרה כהן: מה לעשות שלא כל הילדים החרשים יכולים להגיע לשם.

שרה כהן: האופציה השניה, היא בית ספר פנימיית אונים בכפר סבא.

שרה כהן: מטבע הדברים, בשל המרחק, למרות שבית הספר הוא אקסטרני, אין שם מלבד תלמידה אחת – הייתי לפני שנתיים לברר על בית הספר – מלבד תלמידה חולת סכרת, שלמדה ומדי יום חזרה הביתה; שאר הילדים שהו בפנימייה, ולא כל הורה רוצה לגדל ילד בפנימייה.

שרה כהן: אני לא גידלתי ילד והבאתי אותו לגיל 17, כדי שישהה מחוץ לבית.

שרה כהן: בשום פנים ואופן לא.

שרה כהן: האופציה היחידה שנשארה לנו, זה בית ספר גאולה.

שרה כהן: מה שחשוב, באמת שתבינו-

שרה כהן: ספר מיוחד לילדים חרשים, ובאמת היה חשש

שרה כהן: מדברים בשפת סימנים.

שרה כהן: החששות שלנו, באופן פרטי, להוציא ילד ממסגרת של חרשים ולהעביר אותו לבית ספר משולב, היו מאד קשים ואפילו מפחידים, ותעיד על זה העובדה שרשמנו אותו לבית ספר אחרי ביקורים חוזרים ונשנים בשתי האופציות שהיו לנו: הן "אונים" בכפר סבא והן גאולה בתל אביב.

שרה כהן: מה שקורה, ילדים כאלה הולכים לאיבוד במסגרות גדולות.

שרה כהן: במסגרת קטנה, גם בכתה עצמה, שהמסגרת היא קטנה, גם בשילוב הכיתתי, שהמסגרת היא קטנה, קל להם יותר להבין, למי שמסוגל לקרוא שפתיים, להבין את מהלך השיעור, להגיע להישגים.

שרה כהן: הביטחון שהמסגרת נתנה להם, ועוד פעם, אני יכולה לדבר ממה שאני רואה אצלי בבית – הביטחון האישי שהוא קיבל, ההשתלבות החברתית שלו במערכת, פשוט מדהימים.

שרה כהן: עזבו את הבן שלי.

שרה כהן: הבה ותראו ילדים שסיימו את בית הספר, ילדים חרשים, שיצאו לצבא, משרתים היום בחיל האויר, חרשים שהגיעו לאוניברסיטאות.

זבולון אורלב: אותם למסגרת החדשה, וגם-

שרה כהן: גם לעניין הזה.

שרה כהן: מה שאני רוצה להוסיף, זה שאם להורה רגיל שהולך לבחור בית ספר תיכון לבן שלו ולהחליט על העתיד שלו – קשה, אז תבינו שההחלטה הזאת לנו, הייתה קשה שבעתיים.

שרה כהן: אם הצלחנו כבר, אזי למה קודם כל לקחת ולהרוס את זה.

שרה כהן: שוב אני רוצה לחזור לזה, שהרמה בבית הספר אורט "יד שפירא" שונה.

שרה כהן: אם תיקחו את האוכלוסייה של אורט "יד שפירא" ותחברו אותה עם האוכלוסייה של אורט-גאולה, אנחנו נגיע למספר פי3- גדול יותר ממה שיש בבית ספר אורט-גאולה.

שרה כהן: אם תקחו את הילדים שלנו ותכניסו אותם למסגרת של 600-700 אנשים, אינני יודעת מה יעבור עליהם שם.

שרה כהן: אינני יודעת איך הם יצליחו להתמודד.

שרה כהן: אם בשיעור כיתתי הם יצטרכו להיכנס לשיעור משולב של 30-35 ילדים, לא אני היא זו שאוכל להגיד להם איך הם יצליחו להתמודד, או להצליח בשיעורים כאלה, או לקלוט את החומר, או להבין את החומר.

יצחק קדמן: אתכם, זה שבחים לאורט.

יצחק קדמן: אם אתם שומעים פה היום מה שאתם שומעים – מגיע לכם כל הכבוד.

יצחק קדמן: אני מוכרח לומר לך, קיבלתי מכתבים, גם מתלמידים וגם מהורים; ומעטים המקרים – ואני מצטרף בזה למה שאמר פה המפקח – מעטים המקרים שאתה קורא כאלה דברי שבח על בית ספר.

יצחק קדמן: אני אומר את זה בלי טיפת ציניות.

יצחק קדמן: אני אומר "כל הכבוד לצוות החינוכי שם", שאתה קורא – וזה לא דבר שיגרתי בימינו – שאתה קורא מילות שבח של הורים ותלמידים, לא רק על העניין של איך בית הספר מתנהל, אלא על הגישה האנושית.

יצחק קדמן: על הגישה הפרטנית לכל ילד, על ראיה כזאת, שאומרת, גם אם יש לך בעיות – יש לך סיכוי.

יצחק קדמן: ואני אומר, מי שקיים בית ספר כזה, מגיע לו כל שבח.

יצחק קדמן: יש לנו כבר משהו שהצליח, ריבונו של עולם, אז הבה תראו.

יצחק קדמן: אפשר לתת לעניין הזה כל מיני שמות: זה לא סגירה, זה איחוד, זה הזזה, זה פתיחה מחדש.

יצחק קדמן: העובדות הן עובדות, ואני אומר, פחות משיש לי תלונות לרשת אורט, שיש לה הלחצים שלה, יש לנו בעיה קשה מאד בכלל, גם בתחום החינוך, גם בתחום הרווחה, כאשר המדינה ששה שעמותות וארגונים וולונטריים יעשו בשבילה את העבודה, ואחר כך, כשהם כבר אינם יכולים לשאת בזה, אומרים להם, נו, מה אפשר לעשות.

ראובן ריבלין: השמיעה, של החרשים, אין עליה גירעון, משום כל אותם תקציבים נוספים שניתנים לבית הספר בגין אותם ילדים.

ראובן ריבלין: האם זה נכון?

ראובן ריבלין: אני שואל כרגע רק שאלה אינפורמטיבית, האם זה נכון, שלמעשה, הכתה של לקויי שמיעה היא מסובסדת?

זבולון אורלב: בנוי על כך שהחינוך של הילדים האלה לא

זבולון אורלב: רק שתבין, תקציב רגיל שתלמיד מקבל, נע בין 1.8 לבין 3.2 שעות .

זבולון אורלב: נדמה לי.

זבולון אורלב: תלוי באיזה מגמה, טכנולוגית וכדומה.

זבולון אורלב: תלמיד חרש, מקבל 8 שעות.

זבולון אורלב: עכשיו, הואיל ורוב התלמידים בגאולה, הם טכנולוגיים, בטח, אזי הם מקבלים סביב 2.5 שעות , משהו כזה, אז תעשה חשבון מה הפער בין 2.5 ל8- שעות.

זבולון אורלב: אבל הבה נתקדם - הזמן רץ.

זבולון אורלב: בבקשה, מנהלת בית הספר גאולה, הגברת לאה פאר.

לאה פאר: אך ורק באוכלוסיות הנמוכות.

לאה פאר: עבדתי כמורה בבתי ספר תעשייתיים, ניהלתי 10 שנים בית ספר תעשייתי, בארגמן ביבנה, ואני כ10- שנים נמצאת באורט-גאולה.

לאה פאר: אני רוצה לדבר בכלל, לחזק את מה שאתה אמרת.

לאה פאר: הדברים שנאמרו על אורט-גאולה – נאמרו.

לאה פאר: אבל אני רוצה להתמקד בעיקר על הנושא החשוב, הכואב, ועל זה צריך לתת את הדעת – בעיקר משרד החינוך – העניין של אותם תלמידים שמגיעים למסגרות שלנו, ועד כמה חשוב שהם יישארו במסגרות קטנות.

לאה פאר: מאחר שבאמת ניסיוני רב עם אותם ילדים, אני רוצה לומר לכם, שכדי להציל ילד, אנחנו צריכים להכיר אותו מקרוב, אנחנו צריכים לראות אותו מקרוב, אנחנו צריכים לחוש אותו, אנחנו צריכים לדעת להקשיב לו, ושיהיה לי זמן להקשיב.

לאה פאר: אני מייצגת כאן, כמובן, גם את כל המורים.

לאה פאר: במסגרות הגדולות אין כל אפשרות להגיע לאותם דברים שאני אומרת עכשיו.

לאה פאר: אינני מאשימה, חס וחלילה, את המורים בבתי הספר הגדולים.

לאה פאר: אינני מאשימה את המנהלים בבתי הספר הגדולים.

לאה פאר: בשום אופן לא.

לאה פאר: אני אומרת, ש"חנוך לנער על פי דרכו" – אי אפשר במסגרות הגדולות.

לאה פאר: זה בלתי אפשרי, עם כל הרצון הכי טוב שיהיה.

לאה פאר: עכשיו, עם כל הנושא של עקרון ההתמדה.

לאה פאר: הוא נהדר.

לאה פאר: בעקרון הוא נהדר, אבל האם הוא מתאים לכל ילד?

לאה פאר: כל ילד שאומרים לו, אתה נכנס בכתה ז', אתה מסיים בכתה י"ב, באותו בית ספר שנכנסת אליו – הייתכן דבר כזה?

לאה פאר: אנחנו כולנו דומים, זהים, מתאימים?

לאה פאר: איפה השונות של הילדים.

לאה פאר: לכן, אי אפשר בשום אופן שעקרון ההתמדה יהיה עקרון התמדה לכל ילדי ישראל, שייכנסו בכתה ז' ויסיימו בכתה י"ב.

לאה פאר: אין דבר כזה.

לאה פאר: זו הסיבה שהמסגרות שלנו, מסגרות בכלל, אני שוב חוזרת ואומרת, לא רק אורט-גאולה.

לאה פאר: אני שמחה שזו הבמה להציג את זה.

לאה פאר: להציג את דעתי בעניין.

לאה פאר: מסגרות כאלה, קטנות, חייבות להישאר.

לאה פאר: ההיפך, לפתוח יותר מסגרות כאלה.

לאה פאר: האמינו לי, אנחנו נציל יותר ויותר ילדי ישראל.

לאה פאר: האמינו לי.

לאה פאר: 30 שנה זה "לא הולך ברגל".

לאה פאר: אני עוסקת באמת הרבה שנים בזה.

שירן נחום: להגיד שאנחנו, כתלמידים – אני מדברת לא רק בשמי, אלא בשם כולם.

שירן נחום: איכות – יש לנו איכות טובה מאד, ואנחנו אינננו מחפשים איכות יותר טובה מזאת.

שירן נחום: תראה, זה שבית הספר קטן – אנחנו לא מספר גדול של תלמידים שאנחנו צריכים בית ספר יותר גדול.

שירן נחום: אני בתור תלמידה שהגעתי לאורט-גאולה, לא באתי ישר לאורט-גאולה.

שירן נחום: יש לי אבא חולה, שאני הלכתי איתו, התרוצצתי איתו בכמה בתי ספר, ולא באתי ישר.

שירן נחום: הייתי בכמה בתי ספר, וזה לא שעה ולא שעתיים.

שירן נחום: הייתי שם, הלכתי, ביקרתי, ולא פעם ולא פעמיים.

שירן נחום: הלכתי מספר פעמים לבדוק באמת לאיזה בית ספר אני הולכת, כדי לא לנשור מהלימודים, ואני יודעת שאני רוצה להשיג לעצמי עתיד טוב.

שירן נחום: אני בתור תלמידה, לו הייתי רוצה ללכת לאורט "יד שפירא" הייתי באמת הולכת לשם מההתחלה ולא הייתי באה לאורט-גאולה.

שירן נחום: אני חושבת, בסך הכל, שאם יסגרו אותו, או יעבירו אותנו ל"יד שפירא", קודם כל, אני עצמי, ייגרם לי עוול, כי אני באתי מבית ספר גדול, ואני בשום פנים ואופן לא מאשימה את המורים, כן?

שירן נחום: אבל מורה אחת מול 35 תלמידים איננה יכולה להתמודד בשום אופן.

שירן נחום: כי זה מדבר, וההוא צוחק, וזה מפריע.

שירן נחום: ישנם אלה שיש להם קליטה מהירה, אמנם, והם מצליחים, והם נקראים הכי טובים בכתה.

שירן נחום: ישנם אלה שהם קצת פחות ברמה, והם אינם נקלטים בכתה של 35 תלמידים.

שירן נחום: אני הגעתי לבית ספר עם תעודה של 7 נכשלים.

שירן נחום: היום יש לי רק נכשל אחד, במתמטיקה, והצמידו לי מורה שהיא עוזרת לי, מבית הספר, מורה שתומכת בי.

שירן נחום: חוץ מזה גם שדלת המנהלת פתוחה בפנינו.

שירן נחום: אנחנו באים, יכולים לספר לה הכל, לשפוך את הלב שלנו, שלא תראה את זה בכל בית ספר.

שירן נחום: אנחנו ממש בבית הספר, כמו משפחה.

שירן נחום: אין אחד שאיננו מכיר.

שירן נחום: אני בתור כתה י', אני מכירה את י"ב ואת י"א, ואני תלמידה בסך הכל בכתה י'.

שירן נחום: בבתי ספר גדולים, אתה לא מכיר.

שירן נחום: אני מכירה כל שם ושם בבית הספר.

שירן נחום: אני ממש מכירה את כל התלמידים, וזה כמו משפחה.

שירן נחום: גם לקויי השמיעה.

שירן נחום: אינני חושבת שבבתי ספר גדולים הייתה לי ההזדמנות הזאת.

שירן נחום: היום, כתלמידה, אני יודעת גם לדבר בשפת סימנים.

שירן נחום: לא הכל.

שירן נחום: אני גם בלהקה של בית הספר.

שירן נחום: לא לפני המון זמן, היה טכס של זהירות בדרכים, שהשתתפתי בו, ואני גאה, ואני אומרת שזאת הפעם הראשונה.

שירן נחום: אף פעם, לא ביסודי, ולא בתיכון, וגם כשנכנסתי לחטיבה, אף פעם לא נתנו לי הזדמנות להשתתף בטכס.

שירן נחום: פה, יש לי ממש ההזדמנות להראות מי אני.

שירן נחום: באתי עם ראש מושפל; היום אני עם ראש מורם, ואני הולכת עם התעודה ממש בגאווה.

שירן נחום: אני חושבת שבתור תלמידים, שבאנו עם ציונים כאלה, ואם נכנסנו לבית ספר שהוא בית ספר קטן, אזי לא נכנסנו סתם.

שירן נחום: נכנסנו עם סיבה - שלא הולך לנו בבתי ספר גדולים.

שירן נחום: אנחנו נבלעים בחברה, נבלעים בכיתות.

שירן נחום: אנחנו יורדים בלימודים, ופשוט חבל, כי אחרת, לו אנחנו היינו באמת רוצים בתי ספר גדולים, אזי היינו עוברים.

אסתר מולקנדיב: ושירן נציגות התלמידים; יש פה עצומה

אסתר מולקנדוב: אורט "יד שפירא" , אנחנו נהיה הרבה תלמידים בכתה, והסיבה שנפלטנו מבתי ספר קודמים, זה בגלל שהיו יותר מדיי תלמידים; אזי אין סיבה שנחזור על אותה הטעות עוד פעם.

אסתר מולקנדוב: הכיתות המצומצמות, זה יותר נוח לנו.

יהודה עמיחי: אני מהילה, הוועד הציבורי למען החינוך.

יהודה עמיחי: בהילה אני עובד כ13- שנה.

יהודה עמיחי: תפקידי הוא להנחות קבוצות הורים.

יהודה עמיחי: אני רוצה לספר על הפנייה של ההורים מבית הספר אורט-גאולה.

יהודה עמיחי: פנו אלינו, קיבלתי את הפנייה, ובהילה יש לנו גישה.

יהודה עמיחי: הגישה האידיאולוגית אומרת, שבתי ספר תיכוניים צריכים להיות בתי ספר עיוניים.

יהודה עמיחי: כשההורים אמרו לנו שהולכים לסגור את בית הספר שלהם, שהוא בית ספר מקצועי, אז אמרנו, מה רע?

יהודה עמיחי: בסדר גמור.

יהודה עמיחי: שיסגרו.

יהודה עמיחי: אולי הולכים לפתוח בית ספר עיוני טוב?

יהודה עמיחי: שיריץ את כל התלמידים לבגרות מלאה.

יהודה עמיחי: מצויין.

יהודה עמיחי: כאשר היכרתי את ההורים והיכרתי את התלמידים, הבנתי – שימו לב למה שנבלע כאן – בית ספר שפועל תחת המטריה של משרד החינוך, הולך לעבור, כחטיבה, לבית ספר תחת פיקוח של משרד העבודה, עם כל הכבוד למשרד העבודה.

יהודה עמיחי: התלמידים ביד שפירא עובדים חצי שבוע, ובחצי השבוע השני הם לומדים, עד כמה שהם לומדים.

יהודה עמיחי: אינני מכיר מישהו מפה, מהנוכחים בחדר הזה, שהיה מוכן שהילדים שלו, בגיל תיכון, יעבדו 3 ימים בשבוע.

יהודה עמיחי: הוחלט לסגור את כתה ט'.

יהודה עמיחי: לא היה שיתוף של ההורים בעניין הזה.

יהודה עמיחי: זו הייתה גזירת גורל מבחינתם.

יהודה עמיחי: לא ייתכן מהלך כל כך דרמטי בתל אביב, ללא שיתוף של ההורים.

יהודה עמיחי: ואנחנו בשנת 2000, בכל מקום אחר, אם היו נגרמים כאלו עוולות לילדים או להורים, הדברים היו צועקים עד לב השמיים.

יהודה עמיחי: ההורים הם חלק חשוב מאד גם ברשת אורט.

יהודה עמיחי: אני רוצה להודות באמת לתלמידים ולתלמידות.

יהודה עמיחי: אני רוצה להודות להורים.

יהודה עמיחי: כל הכבוד להם.

יהודה עמיחי: פשוט כל הכבוד להם.

זבולון אורלב: החינוך ביקש לדבר, אם זה על דעתך, סמנכ"ל

משה קרפל: שנאמרו.

משה קרפל: קודם כל, הכיתות תשארנה קטנות

זבולון אורלב: אתה ממזג ילדים שלומדים שלושה ימים

הערה: את בית הספר.

זבולון אורלב: ביניים.

זבולון אורלב: לך אין רשות כזאת.

משה קרפל: מבקש 3 דקות.

זבולון אורלב: ביניים.

משה קרפל: התפיסה החינוכית והייחוד אינם משתנים.

משה קרפל: מספר הילדים בכתה לא ישתנה.

משה קרפל: תכניות הלימודים של משרד החינוך-

זבולון אורלב: ההוראה אתה לא חוסך, כי אתה משאיר

משה קרפל: את מה שרציתי.

משה קרפל: אני רוצה להאיר זווית אחרת לגמרי.

משה קרפל: לא כלכלית.

משה קרפל: אנחנו יושבים ומסתכלים ורואים 5-6 שנים ברציפות שיש שני בתי ספר, שניהם טובים ונותנים מענה חינוכי מצויין אליבא דכולא עלמא, לאוכלוסיות ילדים מסויימות.

משה קרפל: אנחנו רואים ששני בתי הספר האלה הולכים ומתחסלים מול עינינו.

משה קרפל: נשב ונמתין – הם פשוט יתחסלו.

חגי יהודאי: החינוך שסוברת שבית ספר, שהוא חטיבה עליונה, והוא מוכר כלא רשמי; אם יש הסכמה בין הבעלות, שהיא וולונטרית, ובין עיריית תל אביב על מתכונת מסויימת של העברה, שלא תפגע באוכלוסיית התלמידים, וזה מה שהוצהר ונאמר לנו כשלמדנו את הנושא לקראת הישיבה, אזי לכאורה, אין בזה פגם, וזה יכול להיות בסדר.

חגי יהודאי: מה שמדאיג אותי לאחר שמיעת הדיון, הן שתי נקודות:

חגי יהודאי: השילוב העתידי עם בית הספר אורט "יד שפירא".

חגי יהודאי: אני אחראי, בין השאר, במשרד החינוך, על תהליך ההעברה של בתי ספר תעשייתיים ממשרד העבודה למשרד החינוך.

חגי יהודאי: זה תהליך שהוא מורכב מאד, לא פשוט וקשה, ויש פה הרבה מאד בעיות תפעול ובעיות חינוך שאינן מוצגות כאן.

זבולון אורלב: בקצרה, ואז תוכלו להגיב.

זבולון אורלב: התמונה שעולה פה, אני מוכרח לומר לך – אני הרי באתי לדיון, ובגילוי אמרתי, אינני בקיא בפרטים.

זבולון אורלב: אני באמת לא ידעתי.

זבולון אורלב: לא בררתי קודם, לא הרמתי טלפון לאף אחד.

זבולון אורלב: רק ראיתי את הידיעה.

זבולון אורלב: אני מוכרח לומר – אני מכיר היטב את רשת אורט מלפני ולפנים, יותר טוב ממך, מר חיים בן עמי.

זבולון אורלב: אני לא מכיר את הסמנכ"ל, אבל אני כמעט בטוח שגם יותר טוב ממנו.

זבולון אורלב: אתה יודע מה, אני מוכן לעשות תחרות.

זבולון אורלב: אני לא יודע כמה זמן הסמנכ"ל עובד.

זבולון אורלב: מה שאני רוצה לומר לך, שהרציונל החינוכי הוא מאד פשוט.

זבולון אורלב: תלמידים אינם מתאימים את עצמם לבית ספר.

זבולון אורלב: בית ספר מתאים את עצמו לתלמידים.

זבולון אורלב: זה הרציונל המאד פשוט.

זבולון אורלב: כל ההצלחה של בית ספר תיכון גאולה, היא שזה בית ספר שידע להתאים את עצמו לתלמידים.

זבולון אורלב: כל תכניות האי-הנשרה והשילוב, ככל שהן יהיו מוצלחות, אף פעם לא יוכלו להיות מוצלחות במאת האחוזים, כי בית הספר המקיף, הגדול, איננו יכול להתאים את עצמו אל התלמידים.

זבולון אורלב: לכן, התכנית הזאת, להעביר אותו ל"יד שפירא", היא תכנית חינוכית לא נכונה.

זבולון אורלב: כי בית ספר "יד שפירא" הוא עם רציונל חינוכי אחר, ואם אומר פה הסמנכ"ל שבעצם משאירים את אותן כיתות, אז גם לא חוסכים שום דבר.

זבולון אורלב: 90% של העלויות הן עלויות הוראה; אזי אם ב90%- של עלויות הוראה, אתם משאירים הכל אותו דבר, כי אז אתם גם אינכם חוסכים שום דבר.

זבולון אורלב: עלויות המינהלה הן שוליות לחלוטין, ובגלל עלויות מינהלה, שנגיד שיש, שחוסכים מזכירה של בית ספר, זו טעות לסכן 200 תלמידים.

אתם אומרים: מה שאני רוצה להציע, כסיכום, אם מקובל על רשת אורט שאנחנו ממליצים בפניכם לבדוק מחדש את ההחלטה, לאור ההמלצות החינוכיות שנשמעו כאן, לאפשר את קיומו של בית הספר ולפתוח את הרישום מחדש.

אתם אומרים: אם אפשר, אנחנו איננו רוצים כרגע אלא לבקש מכם רק לשקול מחדש.

אתם אומרים: תשקלו חודש ימים, ששים יום, בואו אלינו עוד חודש ימים, עוד ששים יום.

אתם אומרים: הבה נגיד שתשקלו 30 יום עם עיריית תל אביב, עם משרד החינוך, ששמע פה גם כן את הדיון, ואני מאד מודה לדבריו הכנים של מר חגי יהודאי, שנחשב בעיני באמת למחנך עתיר ניסיון; שבא עם דעה אחת, ותוך כדי מהלך הדיון, פתאום התבררה תמונה חדשה.

אתם אומרים: אני מאמין שגם לך, מר חיים בן עמי, מהדיון שהתקיים כאן, בכל זאת דברים נשמעו.

אתם אומרים: אני מציע לכם לשקול את ההחלטה הזאת מחדש; ונקיים דיון נוסף בעוד 30 יום, כדי שזה לא יהיה מאוחר לקראת הרישום לשנה הבאה.

אתם אומרים: אנחנו ממליצים בפניכם להקשיב היטב, להיות קשובים לצרכים שבית ספר צריך להתאים את עצמו לתלמידים, ולא תלמידים צריכים להתאים את עצמם - אם זה מקובל עליך.

ראובן ריבלין: למשרד החינוך וגם לעיריית תל אביב ולמשרדים האחרים הנוגעים בדבר, אם יש צורך לתרום לעניין זה ולשכנע את אורט.

ראובן ריבלין: לעשות כל דבר-

זבולון אורלב: אומר לך ששלושת הגורמים האלה-

ראובן ריבלין: אני לא ידעתי אפילו על גאולה תל אביב, ולאחר ששמעתי ואני יודע לשמוע עדויות כאלה ואחרות, אין לי כל ספק שיש פה איזה שהוא מעשה טירוף.

ראובן ריבלין: יש דבר טוב, ואנחנו הולכים לבטל אותו.

ראובן ריבלין: כנראה שהיה צריך שיהיה ראש עיר, מנהל חינוכי, כדי להביא להחלטה כזאת.

ראובן ריבלין: זה בלי שום קשר פוליטי, אני אומר את זה, בצורה הכי ברורה.

ראובן ריבלין: כנראה שהיה צריך מנהל בית ספר להיות ראש עיר, כדי לקבל החלטות כאלה.

זבולון אורלב: פסקנית.

זבולון אורלב: אני אומר, בואו, אני חושב שדברים לפעמים נשמעים בעד עצמם.

זבולון אורלב: משרד החינוך, עיריית תל אביב, רשת אורט, שמעו את הדיון היום.

זבולון אורלב: אני אומר, הבה נאפשר להם עוד 30 יום.

ראובן ריבלין: להוציא מכתב מטעמנו לשר.

זבולון אורלב: עיריית תל אביב בדקה.

גילה קלדרון: להגיד דבר אחד.

גילה קלדרון: התחלתי בתחילת דבריי ואמרתי שבית הספר נותן שירות מצויין.

גילה קלדרון: עיריית תל אביב לא ביקשה לסגור את בית הספר.

זבולון אורלב: תוסיפי.

זבולון אורלב: דברים שאמרת – אמרת.

גילה קלדרון: משמעותי.

גילה קלדרון: תראה, אני חוזרת ואומרת, חשוב לי להדגיש, כי אנחנו, כעירייה, היינו מוכנים וגם מוכנים היום להמשיך לקיים את בית הספר.

גילה קלדרון: אנחנו איננו יכולים להכריח את רשת אורט.

זבולון אורלב: לנקוט עמדה.

זבולון אורלב: אתם צריכים להיות הסנגורים של התלמידים הלא משיגים.

זבולון אורלב: אתם צריכים להיות הסנגורים של אותו תלמיד מהנשירה הסמויה.

זבולון אורלב: את צריכה להיות סנגור של אותו תלמיד שרוצה להגיע לבגרות, ואת יודעת שהוא לא יגיע לבגרות בבית ספר של 800 תלמידים, עם 40 תלמידים בכתה.

זבולון אורלב: את צריכה לנקוט עמדה.

זבולון אורלב: את אשת חינוך.

זבולון אורלב: את צריכה להגיד מה רצוי לילדים, מה טוב לילדים.

זבולון אורלב: את אינך יכולה לשבת מהצד ולהגיד, אנחנו נראה.

זבולון אורלב: לא כך.

זבולון אורלב: זו דעתי, ואשמח אם תשקלי אותה.

זבולון אורלב: מר גרנות, אבל יש הנהלת משרד החינוך, יש פה אגף לחינוך על-יסודי, אתם גם לא מהאו"ם.

זבולון אורלב: אתם צריכים גם לומר את דברכם, בצורה ברורה, בתוך הדיונים.

זבולון אורלב: מנכ"ל רשת אורט, מר חיים בן עמי, בקצרה, בבקשה.

חיים בן עמי: אנחנו גולשים לדיון האחר.

חיים בן עמי: קודם כל, אני רוצה לומר, כדי לשמש לרגע סנגורו של ראש עיריית תל אביב דהיום; ההחלטה נפלה אצל ראש עיריית תל אביב דאז.

חיים בן עמי: זאת אומרת, ההחלטה נידונה כבר לאורך של 4-5 שנים, והיא גם מתמשכת בפועל לביצוע לפחות 3 שנים, כי שמעתם פה מההורים, שתלמידי י"א ותלמידי י' – כאשר הם הגיעו לבית הספר, ההורים חתמו בידיעה שזה תהליך-

זבולון אורלב: מבקש כרגע ממך, זה לומר את עיקר התוספת, הכל במסגרת דקה, דקה וחצי, וגם תאמר אם אתה מוכן להתייחס להצעתי.

חיים בן עמי: החינוך של הכנסת ואיש חינוך עתיר שם ותואר - היא מקובלת מראש.

חיים בן עמי: אבל אני רוצה לבוא ולומר, רבותיי, בין דברי השבח לאורט, נשמעה גם הרבה ביקורת לאורט; ואני רוצה לבוא ולומר, רשת אורט איננה מלמדת אף תלמיד בבית ספר תעשייתי בצורה של 3 ימי עבודה ו3- ימי לימודים – שקר וכזב.

חיים בן עמי: ב"יד שפירא", מיעוט התלמידים – 4 ימי לימודים ויומיים עבודה.

חיים בן עמי: מרב התלמידים – 5 ימי לימודים ויום עבודה.

חיים בן עמי: הישגיהם בבגרות אינם נופלים אלא עולים על הישגי אורט-גאולה.

חיים בן עמי: עולים.

חיים בן עמי: וזה – אני מצהיר פה לפרוטוקול – בגניבת דעת של המערכת הממלכתית, רשת אורט מובילה את זה על 4,500 תלמידי בתי הספר התעשייתיים.

חיים בן עמי: רשת אורט הובילה את המשבר שחייב את משרד החינוך להתחיל לקלוט בתי ספר של משרד העבודה, וכך אנחנו עושים ב"יד שפירא".

חיים בן עמי: בבתי הספר התעשייתיים אין כיתות של מעל 21 תלמיד.

חיים בן עמי: אף כתה לא מעל 21 תלמיד.

חיים בן עמי: בבית ספר אורט-גאולה, יש כיתות של תת-איכלוס.

חיים בן עמי: יושב פה מר ניסן רז.

חיים בן עמי: 12 תלמיד בכתה, 14 תלמיד בכתה.

חיים בן עמי: אין יכולים לאכלס כתות כאלה.

חיים בן עמי: אי אפשר לנהל כתות כאלה.

חיים בן עמי: מדובר על בתי ספר עם כתות של לא יותר מ21- תלמיד.

חיים בן עמי: רשת אורט חרתה על דיגלה לא נטישת הנוער החלש.

חיים בן עמי: חרתה על דיגלה שכל הנוער, בירוחם, בחצור הגלילית, היום בגאולה או ב"יד שפירא", חייבים, לצד חינוך טכנולוגי, אדוני, כי זו הדרך להכשיר אותם לעתיד, להשיג הישגים בבגרות.

חיים בן עמי: לא כולם מסוגלים להגיע לבגרות מלאה עד סוף י"ב.

חיים בן עמי: את כולם – אנחנו מובילים את זה גם בפרויקט הילה של נוער מנותק; ולכן השיקול הוא פדגוגי- מקצועי.

זבולון אורלב: ועדת החינוך והתרבות מברכת את רשת אורט, את מנהלת בית הספר ואת הצוות החינוכי של בית ספר תיכון אורט-גאולה, על ההישגים החינוכיים והלימודיים הטובים, כפי שנשמעו מגורמי משרד החינוך, ההורים והתלמידים.

זבולון אורלב: הוועדה מבקשת ממשרד החינוך, מעיריית תל אביב ומרשת אורט, לקיים דיון חוזר באשר לעתידו של בית הספר, תוך 30 יום, ומבקשת להמציא לוועדה את סיכום הדיון.