ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 223, 2002-06-26 09:00

צבי הנדל: בוקר טוב לכולם, אני פותח את הישיבה.

צבי הנדל: נהניתי מאד בחגיגה היפה שארגנתם אצל ראש הממשלה.

צבי הנדל: אני חושב שהיה לה גם ערך מוסף שאת פירותיו, אם תשכילו, נוכל כולנו לקטוף בהמשך הדרך.

צבי הנדל: אני חייב לומר, אם כי זה לא נושא הדיון שלנו היום, שבשבועיים – שלושה שבועות אחרונים התוודעתי להיקף ילדים אדיר מברית-המועצות לשעבר, לאו-דווקא נעל"ה, כל מי שענין העלייה קרוב ללבו.

צבי הנדל: היו כמה אמירות, גם בבית הנשיא, על פעולת ליווי המשך של ילדי נעל"ה.

צבי הנדל: מישהו העיר שצריך לחשוב על המשך התקצוב.

צבי הנדל: בשבוע שעבר היתה גם כתבה בעיתון, שהקפיצה אותי.

צבי הנדל: בינתיים חברותיי היקרות עזרו לי לאסוף חומר בענין בוגרי נעל"ה וסל"ה ולבדוק עם כל העוסקים במלאכה, ובראשן אביטל אפל, וראיתי שלא כצעקתה.

צבי הנדל: כלומר, עדיין יש מקומות שבהם צריך לתקן, אבל יש קצת יותר בעיות בסל"ה, אם כי גם שם זו לא קטסטרופה גדולה, וקצת פחות בעיות בנעל"ה, קצת יותר בעיות עם בנות שירות לאומי, קצת פחות בעיות עם משרתים בצבא.

צבי הנדל: על הטוב בדרך כלל לא מדברים, אבל אתם יודעים שכאשר לנער/ה שיש לה בעיה והיא במצוקה והמשפחה לא נמצאת לידה, בשבילה זה 100%.

צבי הנדל: לכן אנחנו נדבר עליה, או עליו.

צבי הנדל: לדעתי אפשר בכלים הקיימים ובתוספת קטנה של כלים לסגור גם את הפינות האחרונות שתוך כדי הבדיקה במהלך השבוע הזה העלינו בחכתנו, ולדאוג לכך שגם הפינות האלה לא יהיו, עד כמה שאפשר.

צבי הנדל: רשות הדיבור לישעיהו יחיאלי, ראש מנהלת נעל"ה, שיאמר לנו מה קורה עם ילדי נעל"ה, אחרי נעל"ה.

צבי הנדל: בבקשה.

ישעיהו יחיאלי: תודה על ההזמנה ותודה על העלאת הנושא על סדר-היום של הוועדה.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לדייק ולומר שמה שאומר מתייחס אך ורק לבוגרי נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: היות ונושא הדיון הוא בוגרי נעל"ה וסל"ה, ברשותך אתייחס לנעל"ה בלבד.

וילמה מאור: אני רוצה למסור שהיו צריכים להגיע לכאן עשרים חיילים בוגרי נעל"ה.

וילמה מאור: לא קיבלנו אישור מחיים ישראלי להכניס אותם לוועדה ולכן הם חזרו לאכסניית רבין.

ישעיהו יחיאלי: ב-1997 הקמנו את אגף הבוגרים בנעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: בוגר נעל"ה זו זהות עבור בוגרי התוכנית, כמובן על-פי בחירתם.

ישעיהו יחיאלי: מי שרוצה ללכת עם הזהות הזאת זו זכותו.

ישעיהו יחיאלי: לעובדה שאדם בוגר נעל"ה יש משמעות פורמלית גם כלפי משרד הקליטה, גם לגבי צה"ל, ומנהלת נעל"ה לצורך הענין, כמו בשאר הדברים שהיא מופקדת עליהם, היא כאילו תחליף הורים ובאה לעזור לתלמידים האלה לגשר על פערים שיש בינם לבין הנוער הישראלי באותו מצב.

ישעיהו יחיאלי: מנהלת נעל"ה היא גם כתובת פורמלית להרבה מאד בעיות אישיות שעולות בפנינו.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו מתחילים את הענין בכתה י"א כאשר חושפים לראשונה את מה שבכתה י"ב יקבל פיתוח יותר רחב.

ישעיהו יחיאלי: הרעיון הכללי הוא לנצל את השנה האחרונה שהם בבית-הספר להכנה להתאזרחות ושירות, קודם-כל ברמת הידיעה.

ישעיהו יחיאלי: תמיד באים בטענות: אנחנו לא יודעים מספיק.

ישעיהו יחיאלי: לכן אנחנו עושים כל מאמץ על-מנת שהם יידעו כל דבר שהם יכולים לדעת.

ישעיהו יחיאלי: בכתה י"א אנחנו כבר יוצרים קשר עם מנהל גיוס, מעבירים דיסק נתונים על המחזור.

ישעיהו יחיאלי: למרות שמדובר בתיירים, הם לא אזרחי ישראל, ולמרות זאת בשיטה שפותחה עם השנים אנחנו, יחד עם צה"ל, מתחילים לעבוד על הענין.

ישעיהו יחיאלי: מפגשי הסברה ראשונים למעונינים, עדיין לא לכולם, לקראת חופשת הקיץ בחו"ל וקבלת החלטות.

ישעיהו יחיאלי: צריך לקחת בחשבון שכל אותם ילדים שהוריהם עדיין בחו"ל נוסעים בקיץ הביתה, וזה בעצם הקיץ האחרון לפני קבלת החלטה לגבי ההמשך.

ישעיהו יחיאלי: הצוותים החינוכיים מקבלים יום-יום לקראת תום שנת הלימודים מה צפוי להם בכתה י"ב.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו מגיעים לכתה י"ב עצמה, זה לב הענין, חודש אוגוסט, לפני שהילדים מתחילים את שנת הלימודים, חושפים את הצוותים החינוכיים אל לשכות הגיוס שהם יעבדו אתם בהמשך, על-מנת ליצור מגע של אחד ועוד אחד.

ישעיהו יחיאלי: בספטמבר מדריכים את הצוותים החינוכיים ולראשונה נציגים של התלמידים מכל הארץ באים ליומיים.

ישעיהו יחיאלי: בעיקרון הם נפגשים מול צה"ל לזרועותיו, השירות הלאומי, משרד הקליטה, משרד הפנים.

ישעיהו יחיאלי: כל המידע מועבר להם בצורה המרבית, כאשר אנחנו עוסקים עדיין בצוותים החינוכיים ונציגי התלמידים.

ישעיהו יחיאלי: אוקטובר עד מארס זה עובר לשטח.

ישעיהו יחיאלי: כל כתת נעל"ה בכל מקום שהיא נמצאת בארץ נפגשת עם אגף בוגרים שלנו יחד עם משרד הקליטה, צה"ל במקרה הצורך, כאשר בחופשת סוכות, שזה בערך בתחילת הדרך, כל הילדים מוזמנים למצעד צה"ל בתל-השומר, מראים להם מה האפשרויות, וכל זה לפני שבפעם הראשונה הם דורכים בלשכת הגיוס.

ישעיהו יחיאלי: ההדרכה הופכת להיות גם פרטנית, דהיינו, מול כל ילד בנפרד.

ישעיהו יחיאלי: אפריל עד יוני - הגענו לשלב ההתאזרחות, ולסיכום תוכניות אישיות, כאשר היעד הוא להגיע למצב שב-30 ביוני, בעוד כמה ימים, אנחנו יודעים לאן כל ילד הולך ברגע שמסתיימת בחינת הבגרות האחרונה.

ישעיהו יחיאלי: זה היעד.

ישעיהו יחיאלי: אם כן, ביולי-אוגוסט גמר לימודים, תחילת גיוס.

ישעיהו יחיאלי: בעיקר לאלה שאין להם הורים בארץ, על- מנת להקטין את המעבר בין בית הספר לבין הצבא, הצבא עקרונית מוכן לגייס כל אחד מחודש יולי, ואלה שמעדיפים בין סיום הבחינות לבין הגיוס לעשות עוד ביקור הורים ולחזור, הם מגויסים במועד מאוחר יותר.

ישעיהו יחיאלי: הבעיה שעליה כתבתי תמרור "עצור" היא הבעיה הזאת, התאזרחות בישראל ללא עזיבה מסודרת של מדינת המוצא.

ישעיהו יחיאלי: מדובר על יוצאי ברית-המועצות לשעבר, יש הליך הגירה איך אדם יוצא משם.

ישעיהו יחיאלי: התהליך הזה לגבי תלמידי נעל"ה אינו מוסדר.

ישעיהו יחיאלי: התוצאה של הדבר הזה היא שכאשר הם רוצים מאוחר יותר לנסוע לבקר את הוריהם הם נתקלים בבעיה, כי דרכון אוקראיני אין להם כבר, וויזה לדרכון הישראלי מסרבים לתת להם, היות והם עזבו את המדינה בצורה לא מסודרת.

ישעיהו יחיאלי: לדבר הזה יש פתרון.

ישעיהו יחיאלי: משרד החוץ יקיים בענין זה דיון בשבוע הבא.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו העברנו את הבעיה הזאת כבר לפני שנתיים.

ישעיהו יחיאלי: הפתרון הוא תקציבי בעקרון.

ישעיהו יחיאלי: אפשר לסדר הכל בארץ, אלא שהם דורשים כסף.

צבי הנדל: על השולחן.

ישעיהו יחיאלי: על השולחן, טיפול קונסולרי כדי להסדיר את ה-PMJ הזה בארץ.

ישעיהו יחיאלי: במהלך השירות אנחנו מבחינים כאן בין אלה שהולכים לצבא לבין אלה שהולכים לשירות לאומי.

ישעיהו יחיאלי: לאלה שהולכים לצבא, כפי שאמרתי כבר, יש מועדי גיוס מוקדמים.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו משתדלים יחד עם הצבא – פה אני פותח סוגריים - הצבא עשה צעדים ענקיים בנושא הטיפול בבוגרי נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: החל מ-1997 הנושא מטופל באופן יוצא מן הכלל.

ישעיהו יחיאלי: הכשרת מפקדים – זה ניסיון להסביר למפקדים מי הם החיילים שהולכים להיות הטירונים שלהם או החיילים שלהם.

ישעיהו יחיאלי: פעמים רבות על דברים קטנים נוצרות בעיות גדולות ועימותים גדולים בגלל הבדלי מנטליות ותרבות.

ישעיהו יחיאלי: ביקורים ביחידות.

ישעיהו יחיאלי: כל התלמידים, אלה שבעיקר אין להם הורים בארץ, כשהילד מסיים קורס מכ"ים, המחנכת שלו הולכת אל הקורס, או נציג אגף בוגרים, כדי שלא יהיה מצב שהוא לבד.

ישעיהו יחיאלי: סדנאות וסמינרים.

ישעיהו יחיאלי: החיילים שהיו אמורים להופיע פה נמצאים כרגע באכסניית רבין בארבעה ימי סדנא שאנחנו עושים יחד עם הצבא.

ישעיהו יחיאלי: זאת סדנת אמצע שירות, לתת להם עוד זריקת מוטיבציה לקראת החצי השני.

ישעיהו יחיאלי: חבילות שי הם מקבלים פעמיים בשנה.

ישעיהו יחיאלי: כמו כל חייל ישראלי שמקבל חבילה, החיילים האלה מקבלים את החבילה במנהלת נעל"ה.

ישעיהו יחיאלי: בחבילה הזאת הם מקבלים טופס לעדכון פרטים אישיים, עם מעטפה, כשהם אפילו לא נדרשים לבייל אותה.

ישעיהו יחיאלי: כמובן שזה עניינם להחליט אם הם עונים או לא.

צבי הנדל: מהו אחוז העונים?

ישעיהו יחיאלי: 60% עונים.

ישעיהו יחיאלי: תכף נראה את זה בגרף ואז נראה מי מוכר לנו.

ישעיהו יחיאלי: השירות הלאומי.

ישעיהו יחיאלי: בעיה מס' 1 – אין מסגרת כמו בצבא לבנות שירות לאומי בודדות בארץ.

ישעיהו יחיאלי: הצבא יודע להבחין בין חייל שהוריו כאן לבין חייל בודד, ואני חושב שהפער הוא פי שלוש בערך לטובת החייל הבודד בסכום החודשי שהוא מקבל.

ישעיהו יחיאלי: אצל בנות שירות לאומי זה לא קיים והדבר הזה יוצר אצלן מצבים בלתי-אפשריים בקיום היום-יומי שלהן.

ישעיהו יחיאלי: זה דבר שראוי לתיקון.

ישעיהו יחיאלי: כתוצאה מיום נעל"ה שנערך בכנסת בפברואר, חבר-הכנסת זבולון אורלב התחיל לטפל בזה מול אגף התקציבים, אבל תשובות אין.

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לומר שמדובר בכסף קטן.

ישעיהו יחיאלי: כמו הכשרת המפקדים, הכשרת הרכזות של השירות הלאומי, על-מנת שיבינו מי החומר האנושי שבא אליהם.

ישעיהו יחיאלי: ביקורים ביחידות – אותו דבר.

ישעיהו יחיאלי: סמינרים – אותו דבר, בנושאים אחרים, כמובן.

ישעיהו יחיאלי: הן מקבלות חבילות שי, ופניות אישיות – אותו דבר.

ישעיהו יחיאלי: על-פי החוזה עם משרד החינוך, ליווי בוגרים הוא שנתיים ראשונות בלבד.

ישעיהו יחיאלי: זאת אומרת, כל מה שקורה מעבר לזה, ביציאה מהצבא הפעילות שלנו היא כבר וולונטרית, לא על-פי חוזה.

ישעיהו יחיאלי: לשאלתך על כמה אנחנו יודעים.

ישעיהו יחיאלי: הגרף שלפני

ישעיהו יחיאלי: כם מראה לאורך השנים מי הם הבוגרים שמעדכנים אותנו לגבי הנתונים שלהם.

ישעיהו יחיאלי: המחזור הראשון בא לארץ ב-1992, היו שם כ-300 תלמידים, על כמחצית מהם יש לנו אינפורמציה.

ישעיהו יחיאלי: שלוש שנים אחר-כך התוכנית בעליית הנוער, האינפורמציה, לצערנו, היא פחותה.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו חוזרים לתמונה ב-1997 ואתם רואים שכמעט על כל בוגר ששואלים אותנו איפה הוא אנחנו יודעים להגיד איפה הוא, ואם יש לו בעיה הוא יודע איפה אנחנו.

ישעיהו יחיאלי: כמובן שהוא מחליט אם להציג בפנינו בעיה או לא.

ישעיהו יחיאלי: לאורך כל הדרך נעשית עבודה צמודה מול משרדי הממשלה.

ישעיהו יחיאלי: "נתיב" מול משרד הפנים לענין התאזרחות.

ישעיהו יחיאלי: משרד הקליטה עושה עבודה בלתי-רגילה משותפת עם כל לשכות הקליטה, עם מנהל הסטודנטים, טיפול אחד-אחד.

ישעיהו יחיאלי: קשר טלפוני עם הבוגרים.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו מעריכים שיש כשלושים פניות ביום.

ישעיהו יחיאלי: טיפול בבעיות אישיות – חבר מביא חבר.

ישעיהו יחיאלי: כשמישהו פונה אלינו ורואה שאנחנו מצליחים לעזור לו, הוא מיד מביא את חבריו עם בעיות דומות.

ישעיהו יחיאלי: קרן בוגרים – זו קרן שהקמנו מכספים פרטיים על-מנת לעזור באירועים מיוחדים, חתונה וכיוצא בזה.

ישעיהו יחיאלי: הכוונת בוגרים להדרכה ולשליחות – יש לנו כ-70 בוגרי נעל"ה שכבר משמשים בתפקידי הדרכה ושליחות.

צבי הנדל: לו אני מבקש ממך להצביע על בעיה מרכזית שאתה מדינת ישראל לא מתמודדת, מה היית עונה לי?

ישעיהו יחיאלי: הבעיה המרכזית היא הגדרת שדה הפעולה.

ישעיהו יחיאלי: האם בוגרי נעל"ה הם ככל האדם?

ישעיהו יחיאלי: יש בארץ עשרות אלפי עולים בגיל הזה וכל אחד מתמודד על-פי דרכו.

ישעיהו יחיאלי: פה, מכיוון שהמדינה עשתה כבר למענם כל-כך הרבה, נשמח אם היא תוכל לעשות עוד קצת ולהזיז אותם כמה צעדים קדימה.

צבי הנדל: אני אחדד את השאלה.

צבי הנדל: אותי מעניין במיוחד אותו אחוז יחסית קטן שהוריהם לא עולים לארץ.

ישעיהו יחיאלי: בסוף י"ב בערך 50% מההורים נמצאים בארץ.

ישעיהו יחיאלי: בסוף הצבא – 60% מההורים.

צבי הנדל: אני מדבר על 40% - 50% הנותרים.

צבי הנדל: מה אתה חושב ששם היינו צריכים לעשות ואפשר לעשות ואנחנו לא עושים וצריך לשפר?

ישעיהו יחיאלי: אני רוצה לתקן אותך בענין ההבחנה בין אלה שהוריהם בארץ לבין אלה שהוריהם אינם בארץ.

ישעיהו יחיאלי: ההבחנה לא כל-כך מהותית כפי שאתה משווה אותה, נניח, לעולה רגיל או לישראלי רגיל.

ישעיהו יחיאלי: הרבה פעמים כשההורים עולים אחרי הילדים, הילדים הם כלבי הנחייה שלהם.

ישעיהו יחיאלי: כשילד כזה נמצא בצבא והוריו עלו הוא מקבל ארבעה ימי חופש, והוריו כעבור ארבעה ימים צריכים להתארגן לבד, כשהם יודעים שהם שלחו ילד לפניהם כדי שיעזור להם.

ישעיהו יחיאלי: יש בעיה.

ישעיהו יחיאלי: כשהוא באותו רגע עובר ממעמד של חייל בודד לחייל שהוריו עלו, יש עוד פעם בעיה.

ישעיהו יחיאלי: כל הבעיות האלה הן לדעתי קטנות וניתנות לפתרון.

ישעיהו יחיאלי: חשוב שהמערכות יבינו שמדובר פה באוכלוסייה שיש לה ייחוד מסוים ושווה לטפל בה הלאה כדי שבגיל 26 הם יעמדו על שתי רגליים לטובת החברה הישראלית.

צבי הנדל: מה עשתה המערכת של נעל"ה על-מנת שהמערכות יבינו?

ישעיהו יחיאלי: המערכת של נעל"ה מנסה להסביר בכל דרך אפשרית מה אנחנו עושים ומה יכולנו לעשות יותר.

צבי הנדל: האם יש נייר שלכם, בחתימתך אל שרת החינוך או אל מנכ"לית משרד החינוך ובו הסבר שצריך כך וכך כסף ואנשים כדי לפתור בעיה כזאת וכזאת, יש דבר כזה?

ישעיהו יחיאלי: אני מתכוון לאו-דווקא לנייר.

ישעיהו יחיאלי: אם אתה מתכוון לזה שנערכים דיונים, בהחלט כן.

ישעיהו יחיאלי: למשל, במנדט שלנו שהוא לשנתיים, אנחנו לא אומרים לבחור שמשרת שנה שלישית בצבא: תשמע, המנדט שלנו נגמר.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו כתובת בשבילו גם הלאה, אבל יש לזה מחיר.

ישעיהו יחיאלי: כל אגף בוגרים שמתעסק בכל הענין שתיארתי כאן הוא 2.5 משרות.

ישעיהו יחיאלי: הם מתעסקים עם אלפי בוגרים ובאלפי פניות כל שבוע.

ישעיהו יחיאלי: נמצאים כאן השותפים שלנו, משרד הקליטה וצה"ל, והם יכולים לתאר את זה מן הצד השני, כאשר לילדים האלה יש "אבא".

צבי הנדל: שמחתי לשמוע שחילקת מחמאות גם לצה"ל וגם למשרד הקליטה.

צבי הנדל: בסוף אתה ה"אבא", כי כך זה עובד באופן טבעי, אם תרצה או לא.

צבי הנדל: אנחנו גוף מבקר ואני עכשיו לא יודע למי לעשות "נו-נו-נו" על הדברים שאמרת ועל הדברים שלא אמרת, כי בעצם אני לא בטוח שזה לא אתה.

ישעיהו יחיאלי: לענין האבא, יש גם אמא.

ישעיהו יחיאלי: ציינתי כבר שיושבים אתנו כאן מחנכים של נעל"ה, שבשבילם הטיפול בבוגרי נעל"ה היא דרך חיים, למרות שהם לא חייבים בזה.

ישעיהו יחיאלי: מערכת החינוך מסיימת את תפקידה בכתה י"ב.

ישעיהו יחיאלי: אני לא מכיר בתי-ספר בארץ שבמשך שנים ממשיכים לעקוב אחרי הבוגרים.

ישעיהו יחיאלי: מזמינים אותם לכנסים ומבקשים מהם תרומות בבוא היום, אבל ללכת פוזיטיבית ולהתעניין ולעזור, אני חושב שזה דבר ייחודי שקיים במערכת הזאת.

ישעיהו יחיאלי: אין ספק שכאשר יש אלפים כאלה בשוליים יש רבים שאינם מטופלים.

צבי הנדל: אני רוצה שמחנך אחד ייצג את כולם ויאמר לנו מה הוא, או היא, חושב שצריך לתקן, או שהכל בסדר.

כרמלה אלכסנדרון: (בית-ספר עמק החולה, כפר בלום).

כרמלה אלכסנדרון: אני עובדת עם קבוצות נעל"ה.

כרמלה אלכסנדרון: עכשיו אני עובדת עם הקבוצה הששית.

כרמלה אלכסנדרון: הטיפול שלנו, שאנחנו אוכלים, ישנים, שותים את נעל"ה יום ולילה, ממשיך עוד הרבה אחרי בית-הספר.

כרמלה אלכסנדרון: הקבוצה הראשונה סיימה לפני שש שנים ומשהו.

כרמלה אלכסנדרון: אני בקשר עם איציק שטרית.

כרמלה אלכסנדרון: אני כבר לא מדברת על ישעיהו, שהטלפון שלו פתוח כל הזמן, פרט לשבת.

כרמלה אלכסנדרון: אנחנו מלווים את כל הקבוצות האלה בתקופת השירות הצבאי ובודקים כל הזמן מה קורה עם כל אחד מהם.

כרמלה אלכסנדרון: אחרי הצבא אנחנו בודקים מה קורה עם השלמת הבגרויות שהם צריכים, דואגים שהם יבואו לבית-ספר כדי לעשות את בגרויות בית-הספר.

כרמלה אלכסנדרון: ישעיהו סיפר על חתונות.

כרמלה אלכסנדרון: זה אומר לנסוע לחתונות ונעל"ה אפילו משתתף במתנות.

כרמלה אלכסנדרון: אני יכולה לספר על איציק שנוסע בג'יפ עם המתנות של החיילים הבודדים לאיזו ג'בלאה בשומרון, לדוגמה, להביא את החבילה.

כרמלה אלכסנדרון: אני משערת שהדברים האלה נעשים בכל המוסדות פחות או יותר אותו דבר, בהתאם ליכולות שלהם.

צבי הנדל: אני שמעתי את הדברים הטובים, ולא שאני מחפש צרות.

צבי הנדל: אני יודע שזה מפעל יפה.

כרמלה אלכסנדרון: אנחנו לא יכולים להגיע לכולם.

כרמלה אלכסנדרון: יש כאלה שלא מעונינים לשמור אתנו על קשר.

כרמלה אלכסנדרון: הם בודדים מאד, מבחינתי, אבל הם לא מעונינים ובאיזה שהוא שלב הם מנתקים קשר.

כרמלה אלכסנדרון: לפעמים אנחנו מאבדים את הקשר עם הבודדים האלה.

כרמלה אלכסנדרון: אני יודעת שיש לנו בירושלים כמה בוגרים שלא מעונינים להיות אתנו בקשר.

אורי בראל: אני אחראי על נעל"ה בתנועה הקיבוצית מכפר סולד ועד יטבתה.

אורי בראל: אני יכול להגיד שהכתבה בעיתון, וכרמלה סיפרה לי שחניכיה-בוגריה התקוממו התקוממות עזה ואמרו שדואב לבם בקטע הזה.

אורי בראל: אני לא רציתי לדבר.

אורי בראל: רציתי לתת את האפשרות לדבר לאלה ששומרים על הקשר.

אורי בראל: יושב פה צביקה לוי, אחראי על נושא חיילים בודדים, אני רוצה לתת גם לו אפשרות לדבר.

אורי בראל: בכתבה שפורסמה נעשה עוול גדול לנעל"ה ולמחנכי נעל"ה.

אורי בראל: אני לא יכול לומר שאין עוד שניים או שלושה כמו הבחורה מכפר בתיה, אבל אני יכול להגיד שאלה בודדים, ואם הם ניתקו את הקשר הם עשו זאת מרצונם האישי.

סוניה צ'ודנובסקי: (בית ספר מוסנזון) אנחנו באנו לארץ עם נעל"ה בשנת 1996.

סוניה צ'ודנובסקי: הבעיה שחשבתי לדבר עליה היא בעיית הדיור.

סוניה צ'ודנובסקי: בוגרי נעל"ה מתמודדים עם בעיה של דירות להשכרה בשוק הפרטי.

סוניה צ'ודנובסקי: יש לי ילד בבית בגיל נעל"ה ואני לא מאמינה שבגיל 18 הוא יחתום חוזה, יביא ערבים, יביא פנקס צ'קים ויעשה את כל הדברים הדרושים, ובמיוחד היום דורשים צ'ק בנקאי, ביטוח דירה ודברים רבים נוספים שילד בוגר נעל"ה קשה לו להתמודד אתם.

סוניה צ'ודנובסקי: כל הגורמים נותנים לו את הכלים שהם נותנים – תקציב של משרד השיכון, עזרה מהצבא, עזרה ממשרד הקליטה.

סוניה צ'ודנובסקי: הרבה פעמים מדובר בכסף לאחר שהוא כבר חותם על חוזה ומוכיח שהוא גר בדירה.

סוניה צ'ודנובסקי: זה מבחינת הצבא.

סוניה צ'ודנובסקי: הבעיה של הילדים שלנו, כמו של הרבה עולים בארץ, היא שוק הדירות והשכירות, שלדעתי הוא מוגזם.

סוניה צ'ודנובסקי: אם היו מתארגנים בנושא של הוסטלים, כפי שזה נעשה עכשיו לאוכלוסיית עולים מבוגרת, זה היה עוזר קצת.

סוניה צ'ודנובסקי: אני גרה במרכז הארץ וכולם יודעים מהי עלות השכירות שם.

סוניה צ'ודנובסקי: אני מאמינה גדולה שלילד בוגר נעל"ה צריכה להיות פינה מסודרת בדירה – מיטה ומקרר, ולא תיק שהוא נוסע אתו ממשפחה מארחת לדודה, לבת דודה וכו'.

סוניה צ'ודנובסקי: תיאורטית אפשר להתארגן ולחשוב על הוסטלים או על משהו אחר על-מנת להקל על הילדים לעמוד מול בעל הדירה.

קטרינה ריימן: אני למדתי בבית-ספר כפר בתיה.

קטרינה ריימן: סיימתי לימודים בשנת 2000 והתגייסתי לצבא, ל"דוכיפת".

קטרינה ריימן: אחרי כמה זמן גילו שאני בת יחידה ואין לי אמא.

קטרינה ריימן: כמובן הוציאו אותי משם ועברתי לאזור באר-שבע.

קטרינה ריימן: לא היה לי מקום מגורים קבוע ומאחר שלא יכולתי לשכור דירה לבד, כל יום נסעתי למישהו אחר.

קטרינה ריימן: אחר-כך הכרתי חייל בודד ויחד שכרנו דירה.

קטרינה ריימן: במשך כל השירות הצבאי שלי עבדתי כדי לשלם שכירות.

קטרינה ריימן: לפני שלושה שבועות השתחררתי.

קטרינה ריימן: רציתי להמשיך ללמוד אבל אני רואה שאין לי אפשרות כזאת.

צבי הנדל: האם יש לך קשר עם בית הספר שלמדת בו בכפר בתיה?

קטרינה ריימן: עם המורים יש לי פחות או יותר קשר.

צבי הנדל: ועם אנשי נעל"ה?

קטרינה ריימן: לא.

צבי הנדל: אני מבקש ממך, חבר-הכנסת וילן, להחליף אותי כיושב-ראש.

צבי הנדל: תודה.

קטרינה ריימן: אני רוצה להודות לנעל"ה שעשו בשבילנו הרבה דברים.

קטרינה ריימן: אבל אחרי שכבר עזבנו את מסגרת נעל"ה אני חושבת שצריך להיות גוף מסוים שכן יטפל בנו.

אבשלום וילן: את התראיינת בכתבה, נכון?

קטרינה ריימן: כן.

אבשלום וילן: והמקרים שמוזכרים בכתבה, את מכירה אותם אישית?

קטרינה ריימן: הם נמצאים פה.

ילנה לגרון: גם אני למדתי בכפר בתיה.

ילנה לגרון: אני סיימתי שירות לאומי.

ילנה לגרון: כפי שקראתם בכתבה, חיילת בשירות לאומי מקבלת 600 שקל, סכום שלא מספיק לכלום.

ילנה לגרון: כשהשתחררתי הלכתי ללמוד באוניברסיטה הפתוחה, במכללת רעננה ואני גרה בכפר-סבא.

ילנה לגרון: ידוע שהמקרה שלנו היה מיוחד כי בחצי השנה האחרונה בכתה י"ב לא היה לנו מדריך.

ילנה לגרון: המדריך לקח מאתנו כסף, למשל בגלל שאיחרנו לארוחת בוקר.

ילנה לגרון: המצב הגיע עד כדי כך שאנשים היו במינוס משכורת שהיתה 250 שקלים.

אבשלום וילן: אלה היו השיטות החינוכיות בכפר בתיה?

אבשלום וילן: זה היה מדריך חברתי?

אבשלום וילן: ומישהו טיפל בזה אחר-כך?

ילנה לגרון: כן, אחרי שסיימנו את הלימודים מישהו טיפל בזה.

ילנה לגרון: אני מודה מאד לנעל"ה.

ילנה לגרון: לי אין לנעל"ה שום טענות, שום תלונות.

ילנה לגרון: לפני שבוע אמרו לי שהתקשרו אליי מהדירה, שבעל הבית רוצה להעלות את דמי השכירות ב-100 דולר.

ילנה לגרון: אין לי כסף לשלם.

ילנה לגרון: אני גרה עם החבר שלי, שהוא חייל בודד בצבא, משרת ב"דוכיפת" ברמאללה.

אבשלום וילן: מה פתאום הוא החליט להעלות את דמי השכירות ב-100 דולר?

אבשלום וילן: אין לכם חוזה אתו?

ילנה לגרון: יש לנו חוזה אבל החוזה הסתיים.

אבשלום וילן: יחיאלי, יש מישהו במנהלת נעל"ה שיכול לעזור במקרים כאלה?

ישעיהו יחיאלי: אנחנו לא כל יכולים.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו לא יכולים לפתור בעיות של בעל בית שרוצה להעלות את שכר הדירה.

ישעיהו יחיאלי: זה המצב בארץ וסוניה הזכירה את זה.

ישעיהו יחיאלי: הבעיה מתחילה עוד קודם, עד שהם מגיעים לחתום על חוזה.

ישעיהו יחיאלי: אנחנו יכולים לתאר לעצמנו כבעלי דירות, נניח, איך היינו מתנהגים לילד בן 17.5 כשהוא בא לחתום על חוזה.

ישעיהו יחיאלי: לגבי הענין של "לא ידענו".

ישעיהו יחיאלי: כל חבילה שנשלחת לבוגר נעל"ה מלווה בשאלון עדכון פרטים אישיים, עם מעטפה.

ישעיהו יחיאלי: בשאלון הזה הם יכולים לכתוב מה שהם רוצים.

ישעיהו יחיאלי: אם הם לא כותבים, אנחנו לא יכולים להכריח אותם.

ישעיהו יחיאלי: זאת הזדמנות שמוצעת להם.

ישעיהו יחיאלי: בעיות שמוצבות בפנינו, אנחנו עושים הכל כדי לסייע, אבל אנחנו לא כל יכולים.

ישעיהו יחיאלי: דווקא בכפר בתיה היתה בעיה שלקחו מהם תשלום שלא כדין.

ישעיהו יחיאלי: שנה ורבע טיפלנו בענין הזה וכל אחת מהבנות קיבלה מכתב מאתנו: נא לפנות לבית הספר וכל הכסף יוחזר לכן.

ישעיהו יחיאלי: העיקרון הוא שכאשר מציגים בפנינו בעיה אנחנו משתדלים לסייע.

ישעיהו יחיאלי: כשהולכים עם הבעיה בבטן, זה מאד לא נעים, אנחנו לא יודעים ולכן אנחנו לא יכולים לעזור.

ישעיהו יחיאלי: אני מציע שהדיון יתמקד בבוגרי נעל"ה ולא לחזור עכשיו למה שקרה בבתי הספר.

ישעיהו יחיאלי: אם רוצים להעלות את הנושא הזה, צריך להזמין את נציג בית הספר ולאפשר לו לענות.

אבשלום וילן: אנחנו לא מתמקדים בהיסטוריה.

אבשלום וילן: אני מבין שהכתבה המרושעת עסקה בכמה מקרים בודדים של בוגרי נעל"ה, ואני מניח ש-98% נקלטו היטב וכו', ויש גם 3% - 5% של מקרים שנופלים בין הכסאות.

אבשלום וילן: נשאלת השאלה, בגלל המציאות המורכבת של הפרוייקטים, שבהם נערים עולים לפני הוריהם ובחלק מהמקרים ההורים אינם באים, נוצרות בשוליים בעיות אקוטיות.

אבשלום וילן: אני חושב שזה בתחום אחריותנו שהלכנו לפרוייקט יומרני כזה, גם לעקוב וללוות אותם בהמשך.

אבשלום וילן: כאשר שני חבר'ה צעירים, חייל בודד ב"דוכיפת" שפעם אחרי פעם נכנס עכשיו לרמאללה, והעלאת שכר הדירה ב-100 דולר, אני בהחלט חושב שלא צריך להקים מנהלת אבל צריך לנסות איך שהוא ליצור מערכת שתוכל להגן גם על מקרים כאלה.

אבשלום וילן: הרי בשוק הישראלי יש התעללויות בציבור הישראלי יום יום ושעה-שעה, ולו בכמה מקרים גם למען יראו וייראו נעשה קצת סדר.

ישעיהו יחיאלי: למען הדיוק, רוב הצעירים שהוזכרו בכתבה בעיתון "ידיעות אחרונות" אינם בוגרי נעל"ה, למעט אחד.

אלה וקסלמן: אני סיימתי את הלימודים בשנת 2000.

אלה וקסלמן: עשיתי שירות קצר של שנה וחודשיים בנח"ל.

אלה וקסלמן: היום אני עובדת בבית מלון, עבודה מועדפת.

אלה וקסלמן: בינתיים אני גרה בחולון.

מירה קידר: אני רציתי להתייחס לתוכניות נוספות מעבר לתוכנית נעל"ה.

מירה קידר: הסוכנות היהודית מקיימת את תוכנית סל"ה.

מירה קידר: מספר הבוגרים של התוכנית עד היום הגיע למעלה מ-6,000 תלמידים ויש לנו גם תוכניות של אולפני קיבוץ, קבוצת גיל שהיא קצת יותר בוגרת אבל עדיין רובם בודדים.

מירה קידר: בשנה רגילה אנחנו קולטים כ-2,600 צעירים באולפני קיבוץ.

מירה קידר: בשנה האחרונה קלטנו 1,300, לאור המצב.

מירה קידר: יש לנו עוד כ-600 צעירים שמגיעים בתוכניות נוספות.

מירה קידר: אנחנו מאד מודעים ומבינים את הקושי להביא צעירים מארצות אחרות, בעיקר מחבר העמים, ולשתול אותם כאן בסביבה זרה, בלי מערכת תומכת, בלי משפחה.

מירה קידר: אני מחלקת את הבעיה למה שקורה אחר-כך לשני חלקים.

מירה קידר: יש הגרעין הקשה שזה בערך 2% של נושרים, או לא נושרים, אנשים שסיימו, אבל סיימו בצפורניים ואחר-כך מתברר שהם זקוקים למערכות מסייעות תומכות מעבר למה שהרשויות הרגילות מסוגלות לסייע.

מירה קידר: לקבוצה הזאת ייעדנו שני פרוייקטים שכבר רצים.

מירה קידר: אחד נמצא ממש בביצוע ותכף ששי יסביר עליו.

מירה קידר: יחד עם על"ם פתחנו בתל-אביב מרכז יום לצעירים עולים מנותקים, והוא יספר על ההתחברות לכמה וכמה קבוצות, שזה בפירוש הגרעין הקשה שיצא ממעגל החיים הנורמטיבי, ורובם מתנקזים לעיר תל-אביב.

מירה קידר: יש לנו עוד פרוייקט שאנחנו עושים בבאר-שבע – הרשות למלחמה בסמים עם עיריית באר-שבע – הוסטל לצעירים עולים נגמלים, עם היחידה לטיפול בנפגעי סמים.

מירה קידר: אנחנו גם חתמנו חוזה, אנחנו לקראת ההפעלה, ויש גם ועדת היגוי לענין, מתוך הנחה שגם מי שהתגלה כנרקומן בסופו של דבר השירותים שהמדינה נותנת לא כל-כך מתאימים לאנשים שאין להם שפה ואין להם התחברות לארץ.

מירה קידר: אבל יש קבוצה אחרת, מעבר לגרעין הקשה, ואני מאד התחברתי לדברים שאמרת לגבי ההוסטל.

מירה קידר: כי מדובר על אנשים צעירים, וחלקם לא בשלים, שחלקם כן יכול לשכור דירות אבל הרבה לא יכולים לשכור דירה, הם לא בשלים והם זקוקים לסיוע אם בדירות מעבר, אם בהוסטלים, לאיזה שהוא טווח של זמן עד שהם יעמדו על הרגליים ויוכלו להשתלב במערכות הקיימות.

מירה קידר: הוואקום הזה הוא משמעותי.

מירה קידר: הדבר הזה פשוט לא קיים ואנחנו מסתובבים סביב הענין.

מירה קידר: במחלקה יש לנו גם רכז לבוגרים שעוסק בפעילות שצוינה כאן, כולל חיילים בודדים.

מירה קידר: מפעם לפעם אנחנו גם עושים מפעל לחיילים בודדים, כמו רכישת תיקים וכו', אבל זו טיפה בים.

ששי שאבי: אני מעמותת על"ם, שהניידות שלה שובתות כרגע מול הכנסת בשל מצוקה כספית מאד גדולה.

ששי שאבי: אבל הפרוייקט המיוחד הזה שנקרא "מישהו לרוץ אתו" רץ כבר חודשיים וחצי – שלושה חודשים יחד עם הסוכנות היהודית.

ששי שאבי: מירה קידר ועמותת על"ם זיהו צורך מאד גדול של חבר'ה צעירים בני 18 ומעלה, נוער שיש עוד מה לעשות אתם, יש לאן להפנות אותם דרך כל מיני מוסדות של חסות הנוער, או מרכזים לקליטה ואין לאן להפנות.

ששי שאבי: בתל-אביב מסתובבים עשרות, אם לא מאות צעירים שהמאפיינים שלהם מאד דומים לבני נוער.

ששי שאבי: הם חיים בזולות, חיים ברחובות.

ששי שאבי: הם יצאו מהחברה הנורמטיבית.

ששי שאבי: אני פוגש ותם ונחשף היום לגיל הזה.

ששי שאבי: אני לא מתמצא בדיוק אם זה נעל"ה, סל"ה או חלום או אולפן קיבוץ או פרוייקט גשר, אבל חלקם הגדול עלו כבודדים לארץ.

ששי שאבי: דרך אגב, אני שומע את שלוש הבנות שדיברו פה ואני בטוח שגם הן במצוקה רגשית קשה, אנחנו רואים אותה.

ששי שאבי: אין לנו לאן לפנות, אין לנו כלים לעבוד עם הילדים הצעירים האלה שחיים ברחובות, מידרדרים לסמים בצורה מהירה מאד, כי הם חיים חיי רחוב.

אבשלום וילן: גם שתייה או רק סמים?

ששי שאבי: שתייה, אלכוהול, סמים, זאת מסכת חייהם.

ששי שאבי: הם לא עובדים, הם לא מגויסים, הם כבר לא בקשר עם שום מוסד כזה או אחר.

ששי שאבי: הם מחפשים איזה שהוא טיפול, ומה שיש לנו לעשות אתם זה לקחת אותם ליחידות רווחה, שהתיוג שם הוא מאד גדול, כמו היחידה לדרי רחוב בתל-אביב שמטפלת בדרי רחוב קלאסיים בני 30 ומעלה, 40 ומעלה.

ששי שאבי: מה לבחור בן 18 וחצי וליחידה כזאת?

ששי שאבי: לכן הקימו את "מישהו לרוץ אתו" שאמור לעשות מרכז יום, שיתן להם מקום להתקלח, לכבס את הבגדים שלהם, לקבל מזון, ואני מקווה לנסות לעשות איזה שהוא תהליך שיקום וטיפול.

ששי שאבי: כלומר, כניסה לעבודה, למי שצריך דיור, שירות בצה"ל וכן הלאה.

ששי שאבי: בחודש האחרון אני מגלה שאנחנו עוסקים בכיבוי שריפות ופחות בטיפול ושיקום שבאמת רצינו לעשות.

ששי שאבי: כל מיני צעירים ששמעו שיש פרוייקט מגיעים אלינו מכל מיני כיוונים ונתקעים בבעיות מאד אקוטיות.

ששי שאבי: בחור צעיר בן 18 וחצי שנפגשנו אתו השבוע, שהיה בפרוייקט "אולפן קיבוץ" בקיבוץ מלכיה, שהבנתי שהוא בינתיים נסגר, עזב, מסיבות שלו, עם שני חבר'ה צעירים.

ששי שאבי: הם הלכו לשכור דירה, חלום של כל צעיר.

ששי שאבי: שני החבר'ה עוזבים אותו ב-1 ביולי.

ששי שאבי: בחור טוב שמועמד לגיוס, רוצה להתגייס, הוא עדיין לא משתמש בסמים, והם תקועים.

ששי שאבי: לאן הוא יפנה?

ששי שאבי: פה עלה הרעיון של הוסטלים קצרי טווח או איזה שהן אפשרויות של מגורים, שנוכל להתארגן עם הצעירים האלה שבשלבים הקריטיים האלה זה מאד-מאד חשוב.

ששי שאבי: דרך אגב, אני עוד לא מדבר על המקרים הקשים יותר של צעירים שבאמת מכורים לסמים ואלכוהול, חיים חיי רחוב.

וילמה מאור: באיזה מספרים מדובר?

ששי שאבי: אני לא סופר אותם, אבל אני חושב שבתל-אביב מסתובבים מאות.

ששי שאבי: אנחנו מכירים בפרוייקט שלנו כמה עשרות צעירים כאלה ואנחנו בקשר אתם.

ישעיהו יחיאלי: אבל הם לא בהכרח בוגרי תוכניות.

ישעיהו יחיאלי: זה הנושא היום.

ששי שאבי: אתה צודק, אבל למדתי לשאול "איך עלית לארץ"?

ששי שאבי: בשבילי זה נושא יחסית חדש, וחלקם הגדול עלו בתוכניות.

ששי שאבי: חלקם אולפני קיבוץ, חלום, סל"ה.

ששי שאבי: בשלב זה אני פוגש פחות בוגרי נעל"ה, אבל זה קיים וזו בהחלט צרה צרורה.

אבשלום וילן: ששי, אנחנו לא דנים פה רק על בוגרי התוכניות.

אבשלום וילן: מתוארת פה תופעה שהמכנה המשותף שלה הוא נערים ונערות שעולים לארץ כבודדים, ללא משפחות.

אבשלום וילן: אנחנו דנים לא ב-95% שמשתלבים אלא באותם אחוזים בודדים שלא משתלבים ומה יש לחברה הישראלית כחברה להציע להם, למובסים, כדי להפוך אותם לאזרחים מועילים מהשורה.

צבי לוי: אני מקיבוץ יפעת, מטפל בחיילים בודדים בתנועה הקיבוצית.

צבי לוי: יש לי בערך 2,000 חיילים מטופלים, מתוכם 85% הם לוחמים.

צבי לוי: מי שלא לוחם יש לו בעיה בצבא.

צבי לוי: החיילים האלה מקבלים 770 שקל ממשרד הקליטה, מקבלים משכורת של ממוצע לוחם 900 שקל בחודש.

צבי לוי: אני הצעתי במכתב לראש אכ"א לבטל את שכר הדירה לחיילים בודדים בצה"ל.

צבי לוי: אנחנו מציעים להם מסגרת נעל"ה.

צבי לוי: אני לא מנעל"ה, אני לא קשור לשום גוף.

צבי לוי: האגודה למען החייל משכנת בתוכה מאות חיילים, שניים בחדר, דירה עם מיקרוגל, עם מכונת כביסה.

צבי לוי: לרובם, 70% - 80% מהבעיות שלהם נפתרות.

צבי לוי: משרד הקליטה דואג להם, וגם מנהלת נעל"ה.

צבי לוי: נעל"ה זה השמנת, זה הנוער הכי טוב שיש לנו.

צבי לוי: הממוצע של הנתונים האישיים שלהם עולה על הממוצע של בני ההתיישבות העובדת.

צבי לוי: ממוצע הקב"א שלהם הוא גבוה.

צבי לוי: קורים שני דברים.

צבי לוי: הם באים למבדקים בצבא – בעיקר בנות, וגם בנים – מפילים כמעט את כולם.

צבי לוי: זה חומר אנושי מדרגה ראשונה, הכי טוב שיש לנו בארץ.

צבי לוי: אנחנו פשוט יורים לנו כדור ברגל.

יצחק גאגולה: אתה מאשים פה את הצבא.

צבי לוי: אני לא מאשים אף אחד, אני נותן נתונים.

צבי לוי: אני פניתי לצבא בנושא הזה.

צבי לוי: דבר שני.

צבי לוי: אני חושב שצה"ל כצה"ל, ככותרת, הוא משרד הקליטה הטוב ביותר שיש לנו במדינה בכל מה שהוא עושה עם החיילים האלה.

צבי לוי: אני רואה את הכנסים, אני רואה מה ששאול מופז עשה.

צבי לוי: הוא הזמין את 900 החיילים הבודדים למפגש בלתי-רגיל עם ראש אכ"א.

צבי לוי: החבילות שהם מקבלים, תשומת הלב שהם מקבלים.

צבי לוי: אני בא לסוג אירוע כזה שעשה הרמטכ"ל למאות חיילים בודדים ורואה איך משק"יות ת"ש עושות עבודה של עובדת סוציאלית בת 50 שלמדה עשר שנים ולא עושה מה שהבנות האלה עושות.

צבי לוי: אבל תמיד יש הפקשושים הקטנים האלה, יש תמיד החייל המתחמק גם מהרצון שלו, דרך אגב.

צבי לוי: למה הוא עזב את מלכיה?

צבי לוי: למה הוא לא ביצע גיוס בלשכת הגיוס בצורה מסודרת?

צבי לוי: אתה לא יכול להאשים רק את נעל"ה או את הסוכנות.

צבי לוי: אתה צריך לפנות לחיילים עצמם טרום גיוס.

צבי לוי: זה לא תמיד כך.

צבי לוי: יש נושא שאנחנו צריכים לתת עליו את הדעת ולהסתכל בצורה אובייקטיבית.

צבי לוי: יש לנו ילדים שעושים לנו לא מעט תקלות בנושא של כפילות שכר.

צבי לוי: אני בא לכלא 6.

צבי לוי: יושבים שם יוצאי ברית-המועצות שהתחילו באלכוהול וירדו לסמים.

צבי לוי: למה?

צבי לוי: נקודה אחרונה.

צבי לוי: אני חושב שמשרד הקליטה והצבא חברו יחד ועושים עבודה נהדרת.

צבי לוי: לפני שבועיים נפגשתי עם משרד הקליטה וקיבלנו החלטות, שיהיה מה שנקרא נאמנים לילדים האלה.

צבי לוי: זאת אומרת, ילד שנקלע למצוקה תהיה לו כתובת, בתנאי שהוא יוכיח שהוא באמת במצוקה.

צבי לוי: ביום ששי האחרון יצאתי מקיבוץ יפעת ואמרתי שאני מוכרח לראות פעם את התופעה הזאת.

צבי לוי: הייתי משעה 12:30 עד שלוש בבוקר בתחנה הרכבת המרכזית בתל-אביב .

צבי לוי: 95% מהנוער שישבו שם הם חיילים לובשי מדים, הם עריקים מתוך מצוקה כלכלית.

צבי לוי: הם חושבים שדרך העריקות והנפקדות הם פותרים את הבעיות שלהם.

צבי לוי: צריך להסביר להם השכם והערב, כי אני לא יודע איזו הכנה עושים להם.

צבי לוי: אני אומר להם: זאת לא ארץ חלב ודבש.

צבי לוי: אתה צריך לעבוד קשה כדי להגיע לאיזה שהוא "טופ" של הפירמידה.

צבי לוי: שלפו אתכם, ילדי נעל"ה, כמו עם פנצטה.

צבי לוי: את השמנת הביאו לארץ-ישראל, ואתם תתמודדו.

צבי לוי: הם לא עולים כמשפחה.

צבי לוי: הם עולים אמא עם איזה בחור שהיא חיה אתו והוא לא מוכן שהחייל יישן בבית, אז הוא ישן במרפסת בשיכון ד' בבאר-שבע על מטה מתקפלת.

צבי לוי: עולה אמא, השאירה את האבא באוקראינה, ובארץ היא מתחתנת עם מישהו אחר, או חיה עם מישהו אחר, או האבא חי עם אישה אחרת.

צבי לוי: אנחנו צריכים להבין שמוסד הנישואין הוא מאד רופף.

צבי לוי: כשאני הולך למשפחה בבאר-שבע, באשקלון או בקרית-שמונה אני רואה מצב לא פשוט.

צבי לוי: נפגשתי כמה פעמים עם האמא של הקצין מהנח"ל, שעומד לקבל עכשיו צל"ש.

צבי לוי: המצב הוא שהם תמיד צריכים להוסיף כסף לשכר-דירה.

צבי לוי: שכר-דירה נמצא בתוך תלוש המשכורת שלהם.

צבי לוי: על הסכום של 790 שקל שהם מקבלים לשכר-דירה הם צריכים להוסיף עוד 200, 300 שקל בחודש.

צבי לוי: ראיתי את ההצעה של חבר-הכנסת הנדל בענין משפחות מאמצות.

צבי לוי: אנחנו בתנועה הקיבוצית, במסגרת נעל"ה, עושים את זה כבר עשר שנים.

צבי לוי: לא ייכנס חייל בלי משפחה מלווה או איש מלווה.

צבי לוי: הוא לא ייזרק לכלבים בקיבוץ.

צבי לוי: אבל אני לא אכשיל אותו, אני לא אתן לו לקנות במכולת בהקפה.

וילמה מאור: אבל ההצעה הזאת עלתה לגבי בוגרי נעל"ה ואחרים שסיימו את השירות הצבאי.

צבי לוי: אם בצבא הם חזקים ויש להם בסיס מוצק, לרובם יש עם מה ללכת הלאה החוצה.

צבי לוי: רוב החיילים שאנחנו קולטים בקיבוצים הם לוחמים.

צבי לוי: שכר הדירה משאיר להם פרצות.

צבי לוי: האגודה למען החייל שעשתה עבודה טובה בתחום הזה, כבר לא עושה.

צבי לוי: אמרו שיוסיפו 850 שקל לכל קיבוץ שיאמץ חיילים בודדים, וישפרו את החייל בעוד 251 שקלים, אבל שום דבר לא נעשה.

צבי לוי: דרך אגב, 90% מהחיילים בתנועה הקיבוצית כבר גרים בחדרים, אבל יש לנו מצוקה, כי רבים מהם רוצים להישאר בקיבוץ אז אנחנו שמים אותם שניים בחדר.

צבי לוי: אנחנו מלווים אותם בכל השירות הצבאי שלהם ודואגים להם.

צבי לוי: לכן אני מציע לא לשים להם מקל בין הגלגלים.

אבשלום וילן: תודה רבה.

אבשלום וילן: נציג צה"ל, בבקשה.

סא"ל ויצמן משיח: לא אחזור על כל הפעילויות שהצבא עושה בתחום קליטת עלייה, כי רק לקטע הזה דרוש הרבה זמן.

סא"ל ויצמן משיח: רק אומר שהפעילות שלנו מתחלקת לשלושה רבדים: 1.

סא"ל ויצמן משיח: טרום גיוס לקראת ההכנה לגיוס, אנחנו עושים את זה באמצעות מד"נים, מורות-חיילות ופעילויות נוספות.

סא"ל ויצמן משיח: אנחנו עושים את זה במהלך הגיוס גם בתחום ההעשרה וגם במהלך הליווי תוך כדי שירות ולקראת שירות.

סא"ל ויצמן משיח: בשלושת הדברים האלה אנחנו עושים הרבה מאד פעילויות.

סא"ל ויצמן משיח: אם אייחד את הדיון כרגע לנעל"ה, שזאת הסיבה להתכנסות, אגיד שהאוכלוסייה הזאת מתאפיינת, וזה נאמר כאן קודם, באיכות מאד גבוהה.

סא"ל ויצמן משיח: כלומר, האנשים האלה הם איכותיים מדרגה ראשונה ואנחנו רואים אותם כמעט לכל האורך בצבא.

סא"ל ויצמן משיח: אנחנו מוצאים אותם בכל המערכים, גם בהיבט של המערכים הטכניים, גם בהיבט של המערך הלוחם.

סא"ל ויצמן משיח: זו אוכלוסייה מאד איכותית , אבל היא מתאפיינת בבעיות ת"ש מאד קשות.

סא"ל ויצמן משיח: אזכיר רק נתון סטטיסטי אחוזי.

סא"ל ויצמן משיח: אנחנו מדברים על 60% בערך שיש להם בעיות ת"ש – תנאי שירות – כאלה ואחרות.

סא"ל ויצמן משיח: כאלה שיכולים להיות מקבלי סיוע, כאלה שמוכרים כחיילים בודדים, כאלה שהם זכאי סיוע או כאלה שמקבלים שכר-דירה.

סא"ל ויצמן משיח: עם זאת, לפי הנתונים שנמצאים בידינו האוכלוסייה הזאת מתפקדת בצורה יפה מאד גם בקצונה, למרות שהיינו רוצים לראות יותר קצינים.

סא"ל ויצמן משיח: הבעיה שכמובן הוזכרה כאן היא הפעילות שנעשית אחרי השחרור, שיכול להיות שהיא אינה מספקת.

אבשלום וילן: אני רוצה שתתייחס לשתי נקודות שהעלה צביקה לוי.

אבשלום וילן: 1.

אבשלום וילן: הבנות, שלמרות הקב"א הגבוה הן לא עוברות קורסים.

סא"ל ויצמן משיח: אני לא יודע מאין נלקחו הנתונים האלה.

אבשלום וילן: לא חשוב.

אבשלום וילן: גם אתה בעצמך אומר שגם עם הבנים שמגיעים לקצונה יש בעיה.

אבשלום וילן: נקודה שנייה היא שכר הדירה שהוא העלה.

אבשלום וילן: במקום לתת שכר-דירה ישירות, להגיע לפתרונות דיור חלופיים.

סא"ל ויצמן משיח: זה דבר שאפשר לפתור אותו.

סא"ל ויצמן משיח: בנקודת הזמן הנוכחי ובתנאים שאנחנו רואים, ועל-פי מה שאנחנו מדברים עם האנשים, כרגע זה הפתרון הטוב ביותר שאנחנו יודעים לעשות.

סא"ל ויצמן משיח: זה לא אומר שהרעיון לא שווה בחינה.

סא"ל ויצמן משיח: הוא שווה בחינה בפני עצמו.

סא"ל ויצמן משיח: אני אומר עוד פעם, מבחינת מיצוי היינו רוצים לראות אותם יותר ברמת הקצונה.

סא"ל ויצמן משיח: אנחנו צריכים לזכור שאנחנו לא פוגשים אותם רק בשירות הסדיר אלא אנחנו גם רואים אותם עשרים שנה לאחר-מכן במערך המילואים.

סא"ל ויצמן משיח: לכן יש לנו אינטרס לראות מה קורה אתם הלאה.

אבשלום וילן: בכל אופן, אין לך תשובה לשאלה מדוע בנות לא עוברות מיונים יותר איכותיים.

סא"ל ויצמן משיח: לגבי האחוזים שנאמרו כאן, אני לא מכיר אותם.

יצחק שטרית: קודם-כל לענין הקצינים, צה"ל ואגף בוגרים עושים עבודה בנושא הזה.

יצחק שטרית: אנחנו אמורים להיפגש ב-8 בחודש עם קצינים וקצינות בוגרי התוכנית שמשרתים בצה"ל, ביחד עם חיל חינוך אנחנו בודקים איך הם הגיעו לקצונה וכדומה, על-מנת להגדיל את מספר הקצינים והקצינות בקרב מסיימי התוכנית ומשרתים בצה"ל.

יצחק שטרית: זה נתון אחד.

יצחק שטרית: לגבי הנתון השני - דיור, בנוסף לאגודה למען החייל ניתן לקבל דירות שהצבא שוכר עבור הבוגר/בוגרת, ואז לבוגר/בוגרת אין קשר עם משכיר הדירה וחלק מהבעיות כן נפתרות.

יצחק שטרית: כמי שעובד עם הצבא אני יכול להגיד שכל פנייה שלנו כאגף בוגרים לגבי כל מלש"בית שאני פונה למנהל גיוס, רמ"ד קד"צ וסגן ראש המנהל שנוסתה, כל הדלתות פתוחות.

יצחק שטרית: אם יש לנו חומר אנושי שלא בא לידי ביטוי במיונים של צה"ל, והמוסד החינוכי מערב אותנו, כמעט כל בן או בת מתקבלים ב-100%.

יצחק שטרית: יתרה מכך, יש אפילו הנחיה של תת-אלוף לאופר, כאשר צה"ל משבץ שלושה חודשים לפני גיוס את החבר'ה ביחידות השונות, יש העדפה מתקנת לבוגרי תוכנית נעל"ה, וזה ייאמר לשבחם, שלא ייווצר מצב שהוא בנתונים אבל הוא לא התקבל כי אין מקום.

אבשלום וילן: ברור.

אבשלום וילן: האם אתה מלווה אותם גם לאחר השחרור?

יצחק שטרית: אנחנו מלווים אותם לאחר השחרור.

יצחק שטרית: במכרז עצמו מדובר על שנתיים בלבד.

יצחק שטרית: בדרך כלל הם מתחתנים אחרי שנתיים.

אבשלום וילן: הם מתחתנים מוקדם?

יצחק שטרית: להיפך, אבל אתה לא עושה לזה פרסום כי מחר אתה לא תעמוד בזה.

יצחק שטרית: אנחנו פונים לאנשים פרטיים ומבקשים שיתרמו, ויש לנו בוגרים שאנחנו מסייעים להם.

יצחק שטרית: יושבת פה כרמלה אלכסנדרון, שהפנתה אלינו בוגרת שלה בת 24 והיא קבלה סיוע.

יצחק שטרית: אבל אני לא יכול לחלק, כי אין.

יצחק שטרית: היא נשואה פלוס.

יצחק שטרית: היינו צריכים לשחרר אותה מצה"ל ועזרנו לה.

יצחק שטרית: לא היה מקרה אחד שהובא לידיעתנו שלא טופל.

חנוך צמיר: ברשות

חנוך צמיר: כם אעיר מספר הערות בנושא כפי שהוצג ואתייחס לדברים שנאמרו כאן מנקודת המבט של משרד הקליטה, שמטבע הדברים היא אולי טיפה שונה, כי אנחנו לא עוסקים דווקא בפרוייקט כזה או אחר אלא באוכלוסיות גדולות יותר, הן בהיקף והן במגוון.

חנוך צמיר: החיבור שלנו לפרוייקט מהסוג של נעל"ה וסל"ה שהוזכרו כאן הוא לקראת תום הפרוייקט.

חנוך צמיר: כלומר, הנער בגיל כזה או אחר נמצא במסגרת הפרוייקט ושם הוא מטופל כפי שהוצג כאן, אלא שאנחנו כמשרד הקליטה בנינו דפוסי סיוע ליציאה מחממת הפרוייקט אל החיים האזרחיים לכל דבר, מי בצבא, מי בלימודים האקדמיים, או לאן שהוא יגיע.

חנוך צמיר: החיבור הזה הוא זה שהוזכר כאן על-ידי מספר אנשים לקראת תום פרוייקט, דפוסי סיוע מיוחדים, מועדפים למשתתפי הפרוייקט.

חנוך צמיר: אני לא אכנס כרגע לפרטים המדויקים של הסיוע, אבל הוא גם כספי באופן מיוחד, בעיקר לגבי אנשי נעל"ה, וגם מועדף בכל הקשור ללימודים אקדמיים ונהלים כאלה ואחרים של משרד הקליטה.

חנוך צמיר: אם תרצו לשמוע פירוט נוסף של הסיוע, נמצאת אתי אביטל טוך שעוסקת בזה יום-יום והיא תוכל למסור פרטים יותר מדויקים.

חנוך צמיר: אבל מהנקודה הזאת שבה האנשים שיצאו מהפרוייקט איש-איש לדרכו אנחנו רואים ומאמינים שכך צריך לנהוג, ואותו ולדימיר שהוא היום בן 19, הוא בוגר הפרוייקט, חייל עולה, כמו כל חייל עולה אחר שלא הגיע במסגרת הפרוייקט, וזה הוזכר כאן בעיקר על-ידי נציג על"ם.

חנוך צמיר: אני רוצה להגיד לכם באחריות, לבי ותשומת-לבי יותר לזה שאינו בוגר נעל"ה ואינו בוגר סל"ה, שמצבם הבסיסי טוב יותר משל האחרים, ואני לא רואה שום הבדל בין חייל עולה שהוא בוגר נעל"ה לבין חייל עולה אחר שהגיע כפי שהגיע לצה"ל.

חנוך צמיר: תשומת הלב הממסדית שלנו דומה וכך היא צריכה להיות לדעתי.

חנוך צמיר: ה"העדפה" או הדחיפה קדימה היא באמת בתקופת המעבר, אבל לאחר שגמרנו את המעבר הם מבחינתנו עולים הזכאים לסיוע כמו כל העולים האחרים, וכנ"ל גם בקטע של הלימודים האקדמיים או על-תיכוניים, איש-איש לפי דרכו.

חנוך צמיר: זו הערה, להערכתי, מאד משמעותית, כי אנחנו המשרד מנהלים ויכוח עם התוכניות למיניהן אשר "דורשות", ואני מבין את נקודת המבט שלהן, יחס מיוחד או טיפול מיוחד.

חנוך צמיר: לדעתי זה לא נכון.

חנוך צמיר: אם צריכים לתת טיפול, צריכים לתת טיפול לכל הקטגוריה, ולא חשוב מאיפה האנשים הגיעו ומה מקורם בעבר.

חנוך צמיר: זו הערה אחת.

חנוך צמיר: הערה שנייה היא פונקציה של גילאי האנשים שבהם אנחנו עוסקים.

חנוך צמיר: זה יכול להיות 17 או 21.

חנוך צמיר: זה פוסט נוער, אלה עדיין לא אנשים בשלים, והם בכל מקרה בארץ חדשה, נרצה או לא נרצה.

חנוך צמיר: שוב אני אומר שלבוגרי נעל"ה יש יתרון גדול על כל האחרים.

חנוך צמיר: הם כבר אחרי שלוש שנים של פנימייה ישראלית לכל דבר, עם עברית ועם בגרות ישראלית, אז תארו לכם מה מצבם של האחרים.

חנוך צמיר: יש באמת שאלה אם אנחנו מתייחסים אל הגילאים כפרמטר שמשפיע על המערכת הארגונית מבחינת ההתארגנות שלה לטפל בקהל הזה, אך ורק מהנובע על-פי גילו, או מהנובע על-פי הצרכים המקצועיים שלו.

חנוך צמיר: זאת אומרת, אם הבחור המסוים הזה רוצה, והוא בעל כישורים להמשיך ללמוד, האם ליצור איזו שהיא מסגרת של מנהלת מיוחדת שתטפל בצעירים בכלל, או אנחנו נטפל בו באמצעות המערכת המקצועית שמטפלת באנשים שהלכו ללמוד.

חנוך צמיר: שוב, תזכרו מה אמרתי קודם.

חנוך צמיר: זאת אומרת, בוגר נעל"ה, בוגר סל"ה או בוגר אולפן קיבוץ שיגיע ללימודים אקדמיים מטופל על-ידי מנהל סטודנטים שזה תפקידו, ואנחנו לא חושבים שצריך להקים גוף מיוחד שיטפל בהם כי הם בני כך וכך שנים.

חנוך צמיר: כך גם בנושא התעסוקה או בכל נושא אחר שעולה מתוך הצורך לטפל בו.

חנוך צמיר: עם זאת אני רוצה להגיד שעלתה פה וצפה בעיה אחת אמיתית, היא אקוטית והיא באמת חותכת את כל הנוער בגילאים האלה, וזה נושא דיור הקבע שלהם.

חנוך צמיר: עלו פה וריאנטים שונים של נסיון לפתרון, משכר-דירה ודרך הוסטלים או מקבצי דיור, והפתרונות שצה"ל נותן לתקופת הצבא, ואני רוצה שתזכרו מה קורה יום אחרי השחרור, וגם הם לא אידיאליים, וגם בהם טמונים הרבה מאד קשיים, אבל הם טובים מכלום.

חנוך צמיר: בנושא הזה, לדעתי האישית, לא ניתנה מספיק תשומת-לב המערכת – אני מרשה לעצמי לדבר בשם המערכת הקולטת – לגילאים האלה, ואני לא חושב שכרגע צריך לפרט מה הסיבה, אם זה מחסור במשאבים או תפיסת עולם.

חנוך צמיר: הרי אנחנו יודעים שזה קורה לא מרשעות ולא מרוע לב.

חנוך צמיר: תמיד יש סדר-עדיפויות כפי שנקבע ואז יש כאלה שמועדפים ויש כאלה שאינם מועדפים.

חנוך צמיר: נכון, בשנים האחרונות תשומת הלב בנושא הדיור הציבורי ניתנה לאוכלוסיות המבוגרות יותר, שבמשך שנים הן לא היו בטיפול, ונתקבלה החלטה אסטרטגית שמירב המשאבים ומירב הפתרונות הולכים לאוכלוסייה הקשישה, למשל, ואין ספק שזה בא על-חשבון האוכלוסייה האחרת, כי סל המשאבים הרי נתון, הוא ידוע והוא מוגבל.

חנוך צמיר: אתן לכם דוגמה לאבסורד, אם תרצו.

חנוך צמיר: המסלול העיקרי הוא סיוע בשכר-דירה, שגם הוא לא עודכן כבר שנים על-ידי משרד השיכון.

חנוך צמיר: הוא היה 250 שקל לאדם זכאי לחודש, וגם זה ירד עם הקיצוץ האחרון בכמה עשרות שקלים.

חנוך צמיר: וגם עם מתאחדים שלושה אנשים בדירה זה 750 שקל, ולך תמצא דיור בשכר-דירה מהסוג הזה.

חנוך צמיר: חיילים-עולים מקבלים קצת יותר, כי הם מקבלים גם מצה"ל תוספות על-פי סיווגם ביחידות הלוחמות וגם איזו שהיא השלמה ממשרד הקליטה.

חנוך צמיר: אבל זה בעצם לא משנה, העדכון הבסיסי לא קרה והסכומים כפי שהם באמת לא נותנים פתרונות.

חנוך צמיר: ברמה התיאורטית המסלול של מקבצי דיור בהוסטלים הוא כמובן המסלול הנכון לפי תפיסת עולמנו, אבל לצערי, וכולנו יודעים את זה, הוא לא קיים כרגע אל מול הגילאים האלה.

חנוך צמיר: יכול להיות ששווה לקיים דיון נפרד רק בנקודה הזאת כדי לראות אם אפשר לעשות שינוי בכללי המשחק, שאני מזהיר-אומר מראש שהמשמעויות של הדבר שאני מדבר עליו זה מאות מיליוני שקלים, אבל יכול להיות שהגיע הזמן לעסוק בסוגייה הזאת ולטפל בה.

חנוך צמיר: כי יתר הצרכים שעולים אל מול הגילאים הללו, נראה לי שפחות או יותר מטופלים בצורה סבירה.

חנוך צמיר: הדבר האקוטי הוא ספור הדיור ואותם 2% - 3% יוצאי-דופן שנפלטים מן המערכות ודורשים תשומת-לב מיוחדת.

חנה פוטש: אני מצטרפת לכל מה שנאמר פה, וההערכה שלי לכל הצוות של נעל"ה היא גדולה מאד.

חנה פוטש: אבל יושבות פה הבנות עם מצוקה מאד גדולה ואנחנו מדברים על כספים והנושא של הכסף הוא לא רק בעיה של ילדים מנעל"ה, זו בעיה כללית של הצעירים.

חנה פוטש: אני חושבת שמה שהבנות האלה שידרו, וגם הבוגרים שלי, אבל להם יש כתובת והם מגיעים אליי – זה איזה שהוא גוף שאחרי שהם מסיימים את השירות הצבאי, לאו-דווקא גוף שנותן כסף אלא גוף ששומע את המצוקות שלהם, מכוון אותם, תומך בהם ועוזר להם לחשוב יחד מה עושים הלאה.

חנה פוטש: פעמים רבות הבוגרים שלי חוזרים, חושבים שהכל מתמוטט, אנחנו יושבים יחד שעה-שעתיים, אני צועקת "עזרה" לצביקה ולאיציק, ויחד עם הילד דנים ומנסים לפתור את הבעיה.

חנה פוטש: לפעמים אני קצת מושכת מהמשק, אבל אין לי כספים.

חנה פוטש: יש לי עצה, יש לי תמיכה, יש לי יד מחממת ולב, ואני חושבת שאת זה אין לבנות האלה, שלא היה מי שידריך אותן מה לעשות, ואני לא אכנס יותר לעומק.

חנה פוטש: לפי מה שהן ספרו הן לא מצאו את הכיוון לכפר בתיה, ולכן מוכרח להיות, לדעתי, איזה שהוא גוף, לא שמחלק כספים, כי אני נגד חלוקת כספים סתם, אבל שיכוון אותם, שייתן להן יד תומכת למשוך עוד קצת קדימה.

חנה פוטש: אני מסיימת עכשיו עבודה עם קבוצה שלישית.

חנה פוטש: גם אצלי בקבוצה היו חבר'ה שנפלטו מהצבא עקב חבר, והן ספרו לי על כך לאחר מעשה.

חנה פוטש: המשכתי, קיבלתי אותם, תמכתי בהם, ועם הנפילות שלהם המשכנו הלאה, ועדיין אני ממשיכה לתמוך בהם, אבל יש להם אל מי לפנות והם לא הגיעו לרחוב.

חנה פוטש: אני חושבת שזה קטע שמשרד הקליטה, כמי שקולט, חייב לדעת שמוכרח להיות להם גוף, הוא צריך להיות מפורסם בכל מקום ולקרוא לנוער: בואו תקבלו את התמיכה הזאת.

גנדי ריגר: את מציעה טיפול פרטני.

חנה פוטש: יכול להיות.

חנה פוטש: גוף שייתן לילדים האלה איזו שהיא הכוונה.

חנה פוטש: לילדים שלי יש הורים, להם אין, ואם יש להם, הם בעצמם לא יודעים מה לעשות עם עצמם.

זאב טויטו: באופן אישי אני עוסק בשפיה בנעל"ה שש שנים לסירוגין מאז נעל"ה א'.

זאב טויטו: אני חושב שבמסגרת המוסדות שקולטים צריכים לקבוע מדיניות שהמוסד מלווה את התלמיד הבוגר לא שנתיים, זה יכול להיות ארבע ושש שנים.

זאב טויטו: כמו שבבחינות בגרות המוסד המחנך מלווה את התלמיד גם עם סיום הצבא וגם אחרי עשר ועשרים שנה הוא בא לעשות בחינת משנה במוסד שלו, ואנחנו רואים עצמנו אחראים להשלים לו את בחינות הבגרות והלאה, יכול להיות שמסגרת הא'-ב' של נעל"ה המוסד הקולט צריך להיות אחראי לתלמיד הבוגר, פלוס אמצעים.

זאב טויטו: כי מעבר לענין הערכי, מוסרי, ציבורי, לפעמים דרושים גם משאבים, ולא הייתי מבטל את זה.

זאב טויטו: יכול להיות שצריך להפוך את זה לענין של חובה ולא ענין וולונטרי, לא ענין של חני א' או כרמלה ב' אלא זה חלק מהמערך של המוסד הקולט.

זאב טויטו: אני מדבר על ארבע שנים.

זאב טויטו: אני מעריך שאחרי ארבע – חמש שנים מתום השירות חייבים לתקצב את הנושא הזה.

זאב טויטו: מלבד רצון טוב צריכה להיות פה עזרה של המדינה.

אנאסטיה פולונסקי: אני אחראית על תחום נוער עולה בעמותת על"ם.

אנאסטיה פולונסקי: אחת הבעיות הקשות שאנחנו נתקלים בהן היא מסגרת שנותנת מענה לנוער עולה שנמצא בקבוצת סיכון.

אנאסטיה פולונסקי: אנחנו מאתרים מאות בני נוער עולה מחבר העמים שנכנסים לקבוצת סיכון עקב העדר יידע ומידע.

אנאסטיה פולונסקי: הבעיה שאותה הציגו כאן הבנות נכנסת גם היא לסוגייה הזאת.

אנאסטיה פולונסקי: אני חושבת שאם היתה קיימת איזו שהיא מסגרת שקולטת ונותנת מענה לזה, היינו יכולים למנוע הרבה בעיות, הרבה סיכון, וגם זה קשור לנעל"ה.

אנאסטיה פולונסקי: זאת בעיה שחותכת את כל הגילאים ואת כל השכבות בקרב אוכלוסיית העולים.

אבשלום וילן: אני רוצה להציע הצעת סיכום.

אבשלום וילן: קודם-כל אני רוצה לקבוע שהפרוייקטים, גם לפי מה שנשמע פה, הם הבטחה גדולה על-פי כל קנה-מידה.

אבשלום וילן: עם זה, מכיוון שעשינו פה בפירוש ניתוח כאשר הבאנו בני נוער ללא משפחותיהם ארצה, יש לזה מחיר.

אבשלום וילן: גם אם המחיר הוא בשוליים מה שנקרא באחוזים נמוכים, אנחנו עדיין יודעים שכל בן-אדם הוא 100%, ופה אנחנו נדרשים לטיפול, ועל זה היה הדיון.

אבשלום וילן: להלן החלטות הוועדה: הוועדה מברכת את מנהלת נעל"ה על העבודה המבורכת שהיא עושה בקרב בוגרי התוכנית לשיפור קליטתם בארץ והשתלבותם במעגלים חברתיים קונסטרוקטיביים.

אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרד החינוך, הקליטה והשיכון לפעול להרחבת העיסוק בבוגרי נעל"ה מעבר לשנתיים שאחרי גמר לימודי התיכון, ולפחות עד תום השירות הצבאי.

אבשלום וילן: הוועדה קוראת לצוות ההיגוי הבין-משרדי לענין תוכנית נעל"ה לגבש המלצות ומסקנות בבעיות שנדונו בוועדה: מצוקת הדיור של בוגרי נעל"ה והשוואת התנאים של בוגרות נעל"ה בשירות הלאומי לאלה המתגייסים לצה"ל.

אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרד החוץ להסדיר בדחיפות את הליך ההגירה של בוגרי נעל"ה בשלב התאזרחותם בארץ.

אבשלום וילן: הוועדה קוראת למשרדי הממשלה הרלוונטיים להקים צוות היגוי בין-משרדי לטיפול בעולים בודדים בוגרי תוכניות סל"ה, "חלום", "בית ראשון במולדת" ו"אולפני קיבוצים", הנתקלים בבעיות קשות של דיור וכלכלה במהלך השירות הצבאי ולאחריו.

אבשלום וילן: צוות ההיגוי שיוקם ימצא פתרונות טיפול לגבי אותם עולים בודדים שנשרו ממסגרות שונות המוגדרים "מובסים" שכן הם משוטטים ברחובות, ללא חיבור עם שירותים תומכים בקהילה ומתאפיינים בשימוש רב באלימות, במעצרים חוזרים ובשימוש ואלכוהול וסמים.

אבשלום וילן: זו הרבה מאד עבודה.

אבשלום וילן: ברור שהכל גם קשור בתקציבים, אבל לפני התקציבים גם בתפיסה וביכולות לגייס את המערכת.

אבשלום וילן: לסיום, אם נסתכל על המספרים, עד היום גם בסל"ה וגם בנעל"ה יש למעלה מ-10,000 בוגרים, ויש עוד בצנרת.

אבשלום וילן: כלומר, בהחלט מדובר על מספרים מאד משמעותיים, על אנשים שנבחרו, מה שהצבא קורא הקב"א הגבוה, האיכותי, ולצערי כמו תמיד, בגלים גדולים כאלה יש גם אלה שאינם משתלבים שמשלמים מחיר אישי מאד קשה כתוצאה מהקליטה, התפרצות מחלות נפשיות – הכל יכול להיות.

אבשלום וילן: אני בהחלט חושב שאנחנו כמערכת חייבים לתת דעתנו לא רק להצלחות אלא גם לאותם כשלונות בשוליים ולנסות לגבש להם פתרונות, כי בסופו של דבר כל אדם הוא 100% בן-אדם.

אבשלום וילן: תודה לכולכם.

אבשלום וילן: הישיבה נעולה.

אבשלום וילן: - - - - - - - -