ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 216, 2002-06-03 10:00

צבי הנדל: אני מתכבד לפתוח את ישיבת הוועדה.

צבי הנדל: היו אלינו פניות לקיים דיון על מצבם של העולים החרשים עוד בטרם שביתת החרשים וביקשתי שייעשה מחקר ראשוני, עם נתונים, לפני שאנחנו מקיימים את הישיבה.

צבי הנדל: המסמך הראשוני הוכן על-ידי אביטל אפל שיושבת אתנו.

צבי הנדל: אנחנו מקיימים היום את הישיבה, וגם יש הפגנה, כי זה במודה לעסוק בנושאים האלה שלא זכו לתהודה.

צבי הנדל: קוראים לי צבי הנדל ואני יושב-ראש ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

צבי הנדל: אנחנו עוסקים בעיקר בנושאים שקשורים לעלייה, איך מעודדים עלייה, בבעיות של העם היהודי שאינו בארץ, ובעזרה לנקלטים בישראל, אלה שכבר עלו.

צבי הנדל: אומר עוד מלה אחת.

צבי הנדל: הכנסת, וגם הוועדה הזאת, כמובן, עוסקת בשני תחומים מרכזיים.

צבי הנדל: 1.

צבי הנדל: היא מחוקקת חוקים בכל מיני נושאים.

צבי הנדל: 2.

צבי הנדל: בתחום הבקרה על הזרוע המבצעת – הממשלה.

צבי הנדל: בדרך כלל אנחנו בודקים דברים ומזנבים בממשלה, אם אנחנו חושבים שמשרדי הממשלה לא עושים מלאכתם נאמנה.

צבי הנדל: אלה שני הדברים המרכזיים שהכנסת עושה.

צבי הנדל: עבודת הכנסת מחולקת לוועדות, כל ועדה בתחום שלה.

צבי הנדל: באותם שלושה תחומים שהגדרתי אנחנו עוסקים בחקיקה ובבדיקת המערכות הממסדיות אם הן עושות מלאכתן נאמנה או לא.

צבי הנדל: מטרתה של הישיבה שלנו היום היא לבדוק אם הממשלה עושה את מה שהיא צריכה לעשות בתחום הספציפי הזה של עולים חדשים חרשים.

צבי הנדל: מהבדיקות שערכנו עלו כמה דברים, שעוד לפני שאני שומע את הנוכחים כאן, יש לגביהם סימני שאלה.

צבי הנדל: א.

צבי הנדל: אין איסוף מידע.

צבי הנדל: לא יודעים בצורה מסודרת וברורה כמה, איפה הם וכו'.

צבי הנדל: ב.

צבי הנדל: גילינו שזכויות העולים, שברוך השם יש אותן כבר, פרט לעברית, גם ברוסית, גם באמהרית וגם בצרפתית, אינן זמינות לחרשים, לאנשים עם מוגבלויות.

צבי הנדל: משרד הקליטה עוסק באוכלוסיות שונות, אבל משום-מה הוא לא כל-כך עוסק בקבוצת האנשים עם מוגבלויות.

צבי הנדל: את זה הוא משאיר לאנשי הרווחה.

צבי הנדל: לרשות העולים עומדות שעות תרגום, גם לחרשים.

צבי הנדל: ייתכן שבגלל שאין להם מידע מה הן זכויותיהם, מסתבר שהרוב לא מנצל את הזכות שיש לו, אפילו לא בקצה קצהו.

צבי הנדל: זאת אומרת, אחוז הניצול רחוק מרחק מדהים, כ-90% פחות מהקיים באפשרויות של המשרד.

ד"ר שרה זנדברג: זה נכון גם לחרשים רגילים, כי אין כמעט מתורגמנים, אין מאמץ של המדינה להכשיר מתורגמנים.

צבי הנדל: תכף נשמע את כולם.

צבי הנדל: אחר-כך יש השתתפות של המשרד במימון מכשירי שמיעה לעולים חרשים – אין השתתפות מסודרת, יש קיצוצים גדולים.

צבי הנדל: יש קיצוץ משמעותי באולפן לחרשים-עיוורים מ-24 שעות ל-12 שעות שבועיות.

צבי הנדל: אין מספיק שעות עזר לתלמידים חרשים במשרד החינוך.

צבי הנדל: בתקשורת לא תמיד עומדים בדיבוב.

וילמה מאור: לא בתוכניות לעולים.

צבי הנדל: יש פעם אחת בחדשות בלילה, אבל זה לא קיים בשפות רוסית ואמהרית.

צבי הנדל: בקיצור, עוד לני ששמעתי אותם, רק מהעבודה הראשונית שאביטל אפל הכינה לנו, עולות שאלות.

צבי הנדל: לפני שנקבל מענה אני רוצה לשמוע מישהו שמייצג את העולים החרשים, שיאמר לי למה בעצם רציתם את הישיבה.

צבי הנדל: או שאתם מסתפקים בשאלות ששאלתי, ואם כל אלה ייפתרו אז הכל בסדר.

לאה שקל: אני עובדת סוציאלית בעיריית אשדוד, ואני עובדת במחלקה שיקומית, אני מרכזת את כל הנושא של חרשים ולקויי שמיעה באשדוד.

לאה שקל: באשדוד יש כ-100 עולים חרשים, וגם לכאן הגיעה היום נציגות נכבדה שלהם.

לאה שקל: אנחנו ישבנו אתם וניסחנו כמה דברים שהם העלו, בנוסף לדברים שאתה אמרת.

לאה שקל: אחד הדברים הוא המידע שהם מקבלים טרם עלייתם לארץ.

לאה שקל: כאנשים חרשים הם לא מקבלים מידע לגבי הסיכוי שלהם להשתלם במקצועות שהם רוכשים, או יש להם שם, מבחינת ההכשרה הלימודית והמקצועית, מבחינת הסיכוי שלהם להשתלב בעבודה, וכשהם באים לארץ הם במצב של חוסר אונים מוחלט מול המערכת, שהם לא מוצאים בכלל איך להתארגן עם המקצועות ועם ההכשרות המקצועיות שיש להם.

לאה שקל: דבר שני הוא הנושא של משך ושיטה של הקניית השפה.

לאה שקל: השיטה והמשך של הקניית השפה לשפת הסימנים העברית לא מספקות, גם התקופה שניתנת להם ללמוד וגם צורות הלמידה, שהם טוענים שהם לא מותאמים ליכולת שלהם לקלוט את השפה.

לאה שקל: הם צריכים ללמוד לקרוא שפתיים, הם צריכים ללמוד לסמן והם צריכים ללמוד את הצלילים החדשים, ויש המון הברות שהם לא מכירים מהשפה שלהם, ולכן הם מבקשים לשים לב גם לנושא איך מלמדים וגם למשך הלמידה.

לאה שקל: זה לגבי הנושא של רכישת השפה.

לאה שקל: נושא נוסף כמובן הוא כל תהליך ההכנה שלהם לקראת יציאה לעולם העבודה מבחינת התקופה שניתנת להם בביטוח לאומי, הסיוע והתמיכה והעזרה, שלא מספיקים להם לרכוש מקצוע חדש, כאשר רובם מגיעים יחסית לגיל מבוגר, כי לא מאפשרים להם ללמוד שפה במידה מספקת שתאפשר להם להשתלב בעבודה, ולכן הסיכויים שלהם להפוך לאנשים שמשתכרים ברמה סבירה, שיפרנסו את משפחותיהם הוא מאד-מאד נמוך.

לאה שקל: הנושא האחרון שהם העלו הוא נושא הדיור, כאשר הבעיה היא יותר חריפה לגבי אנשים - -

צבי הנדל: אמרת פה שני דברים והשאלה מה קודם למה.

צבי הנדל: בגלל שביטוח לאומי לא נותן מספיק זמן אז האולפן לא מספיק ארוך?

לאה שקל: זה לא קשור לביטוח לאומי אלא למשרד החינוך ולמשרד הקליטה שחוברים יחד באולפנים.

צבי הנדל: איך ביטוח לאומי קשור לזה?

לאה שקל: הוא קשור בקטע של תהליך השיקום.

לאה שקל: התקופה שניתנת להם קצבת נכות לא מאפשרת להם להתארגן לרכישת מקצוע והשמה בעבודה, ואז הם חוזרים למעגל מחוסרי עבודה ולהבטחת הכנסה.

לאה שקל: זאת אומרת שחוץ מהשפה יש להם גם בעיה של תהליך השיקום, זמן ומשך.

לאה שקל: והדבר האחרון הוא אנשים שעולים לארץ בגיל קצת יותר מבוגר.

לאה שקל: אלה בכלל במצב מאד-מאד קשה, כי הם לא מספיק צעירים להתחיל לרכוש מקצוע חדש ומצד שני הם לא זכאים לקצבת נכות, כי זאת ההגדרה של החרשים בביטוח לאומי, והם עוברים תהליך מאד קשה.

לאה שקל: ממה שאנחנו רואים בשטח וגם מה שהם העלו בשיחה המקדימה, אלה הנושאים הקשים.

צבי הנדל: האם מישהו מנציגי החרשים רוצה להוסיף עוד משהו?

תקווה נסב: (מתרגמת את דברי אחד העולים-חרשים) אנחנו מסכימים אתכם.

תקווה נסב: היה הרבה יותר טוב אם היו פותחים ממש מפעלים בשביל החרשים.

תקווה נסב: אנחנו ממש מסכימים עם הדברים שלאה שקל אמרה כבר.

תקווה נסב: היא בעצם הביעה את הדעה שלנו.

תקווה נסב: זה המצב בשטח.

תקווה נסב: אני עליתי ארצה בגיל 55.

תקווה נסב: רציתי מאד לעבוד ולכל מקום שהלכתי כל הדלתות היו סגורות בפניי.

תקווה נסב: אמרו לי: חרש ואילם אנחנו לא רוצים.

צבי הנדל: במה הוא עבד בחוץ-לארץ?

תקווה נסב: הייתי נגר.

תקווה נסב: יצאתי לפנסיה בחוץ-לארץ ובגיל 55 בארץ אני כבר לא נחוץ לאף אחד.

לאה שקל: בנושא התרגום, אני לא יודעת איך זה בערים אחרות, אבל באשדוד החרשים משתמשים בשעות התרגום ואנחנו תמיד במחסור.

לאה שקל: יש להם מחסור היסטרי בשעות תרגום.

תקווה נסב: (מתרגמת את דברי אחד העולים-חרשים) אני באתי מראשון לציון.

תקווה נסב: יש הרבה עולים חדשים חרשים מרוסיה, 83 משפחות, ואין מתורגמן בראשון-לציון.

דליה ברלינסקי: רציתי לומר – א.

דליה ברלינסקי: לפי הכללים של משרד הקליטה ומשרד החינוך קשישים שמגיעים ארצה הם גם לא זכאים לאולפן.

דליה ברלינסקי: מפעם לפעם כשיש לנו אולפן מלא אנחנו מכניסים אותם, אבל באופן עקרוני הם לא זכאים לאולפן.

דליה ברלינסקי: רובם עד סוף ימיהם לא רוכשים עברית ולא את שפת הסימנים.

צבי הנדל: קשישים לא זכאים לאולפן, גם לא חרשים?

דליה ברלינסקי: אין לי מושג.

דליה ברלינסקי: קשישים בגיל זקנה, 60 לאישה ו-65 לגבר, מקבלים קצבת זקנה מביטוח לאומי ובזה זה נגמר.

דליה ברלינסקי: אנחנו מפעילים מועדונים בכל הארץ.

דליה ברלינסקי: ברגע שיש לנו עולים אנחנו חייבים בכל פעילות שני מתורגמנים.

דליה ברלינסקי: מתורגמן אחד לשפת הסימנים הישראלית ומתורגמן לשפת הסימנים הרוסית, מה שמאד מייקר את הפעילות והרבה פעמים אנחנו לא יכולים לעשות את זה מחוסר תקציב.

צבי הנדל: מי מתקצב אתכם?

דליה ברלינסקי: משרד העבודה והרווחה.

דליה ברלינסקי: דיברת על זכויות.

דליה ברלינסקי: יש לנו כאן חוברת זכויות מאד יפה, ואין תקציב לתרגם אותה לרוסית.

דליה ברלינסקי: אנחנו השגנו עכשיו בביטוח לאומי, שהם יכולים לקבל שירות מידע בפאקס כמו אדם שומע בטלפון, אבל אין ברוסית.

דליה ברלינסקי: זה חלק מהדוגמאות לחוסר תקציב.

צבי הנדל: פניתם וביקשתם?

דליה ברלינסקי: פנינו ואמרו לנו: כשיהיה לנו.

דליה ברלינסקי: הרפרנט שלנו הוא משרד העבודה והרווחה – ביטוח לאומי.

שרה כהן: אני רוצה להתייחס לדברים בצורה קצת יותר רחבה ולהתייחס בעצם לצרכים של עולים בעלי מוגבלויות, שחלק מתוכם הם עולים חרשים.

שרה כהן: בגדול אני רוצה להתייחס לזה משתי זוויות עיקריות.

שרה כהן: 1.

שרה כהן: הזווית הפרטנית.

שרה כהן: עולים בעלי מוגבלויות זכאים באופן שוטף לקבל כל סיוע כמו כל עולה שמקבל באמצעות המשרד.

שרה כהן: זאת אומרת, נכון להיום בכל מישורי הסיוע שהמשרד לסייע לעולים כחלק מתהליך הקליטה, העולים בעלי המוגבלויות זכאים לקבל את הסיוע מהיום הראשון לעלייה.

שרה כהן: הוא לא שונה מכל עולה.

שרה כהן: המשרד מתייחס קודם-כל לעולים כעולים ומקנה להם את סוגי הסיוע שאני מניחה שבוודאי חלק מן המשתתפים כאן מכירים אותם והם מופיעים בכל החוברות שהמשרד מפרסם.

שרה כהן: בכל החוברות שהמשרד מפרסם על סוגי הסיוע השונים יש התייחסויות דיפרנציאליות לעולים בעלי מוגבלויות.

שרה כהן: לפני כשנה יצא דו"ח של מבקר המדינה שמתייחס למספר פרמטרים של סוגי סיוע שניתנים דרך המשרד למספר קשיים במספר קשיים ובעיות שהוא נמצא.

שרה כהן: במשרד מבקר המדינה ערכו דו"ח לגבי הקשיים שאיתרו בתוך המערכת שלנו, כמו גם בתוך מערכות אחרות, בהתייחס לסוגי הסיוע, ובכלל ההתייחסות לבעלי מוגבלויות ובתוכם גם עולים.

שרה כהן: נושא המידע הוא לא נושא שנכנס כאחת מהבעיות שהמשרד בעצם נבחן בהם.

שרה כהן: זה היה אמור להיכנס ומשרד מבקר המדינה החליט שמה שניתן באמצעותנו הוא בהחלט מידע מספק.

שרה כהן: למרות זאת היתה כאן החלטה של האגף למידע של המשרד, ועומדת לצאת חוברת שכרגע נמצאת בסקיצה בשפה העברית, שכוללת מידע כולל ששאוב ממשרדים ממשלתיים שונים וגם מידע על סוגי הסיוע שניתנים בתוך המשרד, כמו גם מידע לגבי העמותות העיקריות והארגונים שנותנים את הסיוע לעולים בעלי מוגבלויות.

שרה כהן: החוברת נמצאת בעריכה סופית.

שרה כהן: היא הועברה לחוות דעת של משרדי הממשלה השונים, לביטוח לאומי, וכשהיא תצא דרכנו היא תצא בשפות שונות, בהתאם למה שהאגף למידע ופרסום מפרסם בתוך המשרד.

שרה כהן: אנחנו מפיצים את החוברת למרות שבדו"ח מבקר המדינה לא היתה לזה התייחסות ספציפית.

שרה כהן: לגבי נושאים אחרים.

שרה כהן: אחת מן האמירות שהתייחסה לגבי המשרד היתה שאין ראייה מערכתית בנוגע לעולים בעלי מוגבלויות, וחלק מהעדר הראייה המערכתית היא העובדה שלא היה לנו מידע לגבי פילוחים שונים של עולים בעלי מוגבלויות – נכים, נכי גפיים, עיוורים, מפגרים, בעצם חרשים, אוכלוסיות שונות.

שרה כהן: היתה כאן החלטה של מנכ"ל המשרד שלקראת סוף השנה האגף לתכנון ומחקר במשרד ייצא בסקר או מחקר כדי שיוכל לבחון או לאמוד את המרכיבים העיקריים של האוכלוסיה, להתייחס לאפיון של הצרכים והקשיים, ולתת להם דגשים ניכרים.

צבי הנדל: מתי יהיה לנו את זה?

שרה כהן: אני מעריכה שרק לקראת החודשים האחרונים של 2002 זה ייצא כחלק מתוכנית העבודה של האגף, ואני מניחה שלקראת 2003 כבר תהיה תמונה מקיפה יותר.

שרה כהן: התייחסות נוספת היתה לגבי הנושא של הקליטה החברתית של האוכלוסיות בעלות מוגבלות.

שרה כהן: אנחנו ביקשנו מהמוסד לביטוח לאומי...

שרה כהן: שוב, היתה כאן התייחסות שאין הערכת היקפים, מה שהיה נכון, ואנחנו ביקשנו מהמוסד לביטוח לאומי, שערך לנו עיבוד על-פי פרמטרים שונים שמתייחס גם לגיל, למאפיינים שונים של מוגבלויות, וגם לריכוזים עיקריים של אוכלוסיות בקהילה.

שרה כהן: המידע הזה כולו עבר מבחינתנו לעובדים שלנו בשטח ואנחנו הכנסנו כחלק מהמבחנים שלנו להעדפה מתקנת בתוך התוכניות של קליטה בקהילה, התייחסות לעולים בעלי המוגבלויות, מתוך כוונה שהאוכלוסייה של העולים בעלי מוגבלויות, ובעיקר ביישובים שאנחנו נמצאים במאסה קריטית – שוב, לא מפולחת.

שרה כהן: לדוגמה, אנחנו יודעים שבעיר כמו אשדוד יש למעלה מ-1,000 עולים בעלי מוגבלויות, אנחנו לא יודעים מתוכם את החלוקה, אבל גם מתוך מידע שמגיע ממקורות שונים אנחנו יכולים לזהות מאסות שונות וזה יכול להעלות את הנושא בתוך השיח שלנו עם הרשות המקומית, להעלות את זה כנושא שהוא מבחינתנו נושא בעל העדפה, ולאפשר באותה רשות תוכניות שהן מכוונות לקהל עולים בעלי מוגבלויות.

שרה כהן: אני חושבת שבתוך התוכניות שלנו של 2002 אלה כבר תוכניות שתיכנסנה.

שרה כהן: במקביל צריך לציין, ודליה ברלינסקי אמרה שהיא נתמכת רק על-ידי משרד העבודה והרווחה.

שרה כהן: עמותות שונות וארגונים שנותנים סיוע לעולים חרשים נתמכים דרך המשרד.

שרה כהן: אגודת החרשים שדליה עומדת בראשה נתמכה שנים רבות על-ידי המשרד בפעילויות שונות, בחלקן גם עבור מועדונים, גם עבור אולפנים, גם עבור פעילות של עובדת סוציאלית.

שרה כהן: בשנת 2002, בגלל סיבות פנימיות בתוך הארגון עצמו הם לא הגישו תמיכה למשרד הקליטה,.

שרה כהן: בשנת 2001 הם לא הגישו בקשה ואני מקווה שבשנת 2002 הם יגישו בקשה.

שרה כהן: מכון "בית דוד" שעוסק בעולים חרשים-עיוורים ציין שיש כארבעים חרשים-עיוורים, נתמך על-ידי המשרד בסדנת תיאטרון, בטיולים, בסיורים.

שרה כהן: ארגון ספורט החרשים שהגיש בקשה לשנת 2002 קיבל סיוע נדיב של קרוב ל-50,000 שקל ולא ניצל לחלוטין את הסיוע.

שרה כהן: הוא פשוט לא השתמש בכסף והכסף חזר לאוצר.

שרה כהן: אני רק אומרת שהגישו לקראת 2000 ו-2001 ארגון ספורט החרשים הגיש בקשה ולא ניצל אגורה מן הכסף הזה.

צבי הנדל: כל העמותות שמטפלות בחרשים, זה הזמן לפנות עכשיו.

שרה כהן: אנחנו הודענו את זה גם לאגודת החרשים.

שרה כהן: מטעמים אישיים, מי שארגן אצלם את הנושא לשנת 2001 הם לא יכלו להגיש בקשה.

שרה כהן: מבחינתנו זה פתוח לגבי שנת 2002.

שרה כהן: נקודה נוספת מתייחסת לתעסוקה, שגם היתה מצויה בצורה כזאת או אחרת במשרד לגבי כלל העולים בעלי מוגבלויות.

שרה כהן: כאן אני יכולה לשקף את מה שגם אומרת מנהלת אגף התעסוקה אצלנו, קלאודיה כץ.

שרה כהן: לא היתה התייחסות דיפרנציאלית לעולים בעלי מוגבלויות.

שרה כהן: באופן שהמשרד מסייע בתעסוקה של העולים לא היתה הבנייה של תוכנית ייחודית לאוכלוסייה.

שרה כהן: הכוונה היא שבמקביל לעריכת אותו סקר על-ידי האגף לתכנון ומחקר תיעשה איזו שהיא עבודה תשתיתית באגף התעסוקה ותיבחינה קבוצות של אוכלוסייה של עולים שזכאיות לסיוע ותיבחן איזו שהיא דרך לסוגי סיוע בתעסוקה.

שרה כהן: אבל אני חוזרת ואומרת, אלה דברים שהאגף אין לו את הידע ואת הכלים.

שרה כהן: יש חשש שזה לא משהו שניתן יהיה לעמוד בו.

שרה כהן: מה שראינו בעיקר, שהעולים מסתייעים באמצעות אגף השיקום של משרד העבודה והרווחה והתקציב שניתן באמצעות תקציב השיקום שניתן באמצעות המוסד לביטוח לאומי.

שרה כהן: במסגרת הדיור של המשרד לא היתה שום התייחסות דיפרנציאלית.

שרה כהן: למרות שניתנו פתרונות דיור לעולים בעלי מוגבלויות, לא היה קוד ספציפי שיכול לזהות בלחיצת כפתור מיהו עולה בעל מוגבלות.

שרה כהן: בעקבות דו"ח מבקר המדינה חביב קצב ציין - - -

צבי הנדל: זה לא רלוונטי לדיון שלנו היום.

שרה כהן: זה כן רלוונטי כי אני רוצה לשקף מתוך הדברים שהעולים זכאים והם מקבלים את הסיוע באופן שוטף דרך המשרד.

שרה כהן: זאת אומרת, גם אם אין איזו שהיא ראייה שאנחנו יכולים לומר, מתוך כלל העולים שהגיעו בעשור האחרון כמה מתוכם קיבלו סיוע דרך המשרד, אני יכולה לומר שהעולים קיבלו סיוע באמצעות מערכות שונות בתוך המשרד.

שרה כהן: מה שכרגע הופך להיות תהליך עם ראייה מערכתית יותר, זה לנסות ולזהות את ההיקפים ולהבנות את אותם תחומים שאנחנו, גם מתוך כל האמירה של הגופים השונים, מזהים כתחומים קריטיים לגבי העולים ולגביהם בעצם להשקיע את המשאבים.

זבולון גורני: אגודת "שמע" הגישה בקשה למשרד הקליטה בשנת 1999, 2000, 2001 והבקשה נדחתה בשל הענין של כפל תמיכות.

שרה כהן: הקריטריונים שכל משרדי הממשלה פועלים לפיהם, שאותה תוכנית לא יכולה להיות נתמכת על-ידי שני משרדי ממשלה בו-זמנית.

שרה כהן: צריך למצוא פרוייקטים שהמצ'ינג התקציבי שלהם הוא לא על-ידי משרד ממשלתי אחר.

שרה כהן: אין מה לעשות, כאן אנחנו פועלים לפי קריטריונים מאד קשיחים.

צבי הנדל: נדמה לי שדבר מהסוג הזה אפשר היה לפתור.

שרה כהן: אנחנו פותרים אותו ברגע שהעמותה בונה פרוייקט דיפרנציאלי לגבי אוכלוסייה של העולים, או אפילו פרוייקט משולב שעבורו באופן ספציפי לא דורשת תמיכה ממשרד ממשלתי אחר.

צבי הנדל: האם אגודת "שמע" היתה יכולה להציג לעמותה תוכנית ספציפית ולהגיד שמתוך ה-100% זה בדיוק מיועד לעולים?

זבולון גורני: בוודאי, אבל זה לא נכלל בתמיכות של המשרד.

צבי הנדל: בענין הזה אני מבקש לעשות בדיקה חוזרת.

צבי הנדל: אני מוכן להתערב אצל משרד המשפטים, שהם בדרך-כלל קובעים את הכללים.

צבי הנדל: לא יכול להיות דבר כזה.

צבי הנדל: זאת אומרת שאת מוכנה לתת לעולים, הם לא מקבלים עבור העולים ממשרד החינוך – אלא אם כן אתה אומר לי שאתה מקבל ממשרד החינוך גם עבור העולים.

שרה כהן: אני חוזרת ואומרת, יש עמותות וארגונים שמקבלים תמיכה דרך המשרד.

צבי הנדל: יושב פה מנהל מרכז "שמע" שעליו אני עושה את הטסט.

צבי הנדל: האם אתה מקבל לעולים כסף ממשרד העבודה והרווחה?

זבולון גורני: אנחנו מקבלים על כלל התלמידים שלנו, ביניהם עולים, ממשרד העבודה והרווחה.

זבולון גורני: אבל אנחנו רוצים לעשות פעילויות ייחודיות לעולים.

שרה כהן: עבורם, אם אתה לא מקבל מצ'ינג דרך משרד העבודה והרווחה, זה אפשרי.

צבי הנדל: האמת פשוטה מאד.

צבי הנדל: אם אתה עושה פעילות שאתה יכול להגדיר אותה ולתחום אותה, שהיא רק לעולים, ועליה אתה לא מקבל תמיכה מאף משרד, לדעתי גם החרשים בכל משרדי הממשלה יפתחו אוזניים, אבל זה צריך להיות מאד מתוחם, כי אם אתה כבר מקבל כסף בעד אותו תלמיד, אתה צריך להגדיר מה אתה עושה עם התלמיד הזה שאתה לא מקבל עבורו כסף.

רן מלמד: אני חושב שצריך לעשות פה הבחנה מאד ברורה בין שני דברים מרכזיים שיכולים לקרות.

רן מלמד: הדבר הראשון הוא שאנשים יקבלו את המידע מה עומד לרשותם ומה הן הזכויות שמגיעות להם.

רן מלמד: אנחנו לא מדברים על מספר גדול של אנשים.

רן מלמד: אני לוקח את המספרים שהכינה התחקירנית של הוועדה ואנחנו מדברים על 1,000 – 1,200 איש.

צבי הנדל: אבל זה לא בדוק.

רן מלמד: אם יש 10,000 חרשים, ואני אקח את אחוז העולים באוכלוסייה ואשווה אותו לאחוז... אז אנחנו מדברים על בין 1,000 ל-2,000 איש.

רן מלמד: אנחנו מדברים על מספר קטן של אנשים.

רן מלמד: להגיד שאין תקציב ואי-אפשר לארגן את החומרים המתאימים כדי שכל אחד מהם יהיה לו בבית חומר מסודר, בשפה שהוא מבין, והוא ידע מה בדיוק מתאים לו, מה מגיע לו ואיך הוא יכול לקבל את המגיע לו, אני חושב שיש פה כשל שצריך לטפל בו.

רן מלמד: הכשל השני שקיים הוא ברמת הדברים הנאמרים שמתקיימים לבין מה שמגיע בפועל לשטח.

שרה כהן: בדיוק אמרתי שזה בדיוק מה שכרגע המשרד מוציא.

שרה כהן: זאת אומרת שהחומר קיים והוא גם עורך אותו.

שרה כהן: הטיוטה של החוברת כבר הועברה לתחקירנית שהשתמשה בה לצורך עריכת המסמך.

רן מלמד: נשאלת רק השאלה איך המשרד יעביר אותה לאותם 1,000 או 2,000 איש.

רן מלמד: כי אם יחכו שהם יגיעו למשרד הקליטה או לסניפי הביטוח הלאומי או לכל מקום אחר, הם לא יגיעו והם לא יקבלו.

רן מלמד: לכן צריך לדאוג שיהיה תקציב גם כדי להעביר להם את החומר.

רן מלמד: זאת הנקודה הראשונה ואני חושב שהיא חשובה.

שרה כהן: אני מסכימה אתך וזה ייעשה.

רן מלמד: הנקודה השנייה נוגעת כבר לפרוייקטים או לפעולות שמבוצעות בשטח.

תקווה נסב: (מתרגמת את דברי אחת העולות-חרשות).

תקווה נסב: אם אפשר, אני רוצה להגיד כמה דברים על משרד הקליטה.

תקווה נסב: אני עליתי בשנת 1999.

תקווה נסב: אני בת 54 ויכולתי לעבוד.

תקווה נסב: הרבה זמן לא מצאתי עבודה.

תקווה נסב: פניתי למשרד הקליטה לבקש עזרה.

תקווה נסב: שאלו אותי: בת כמה את?

תקווה נסב: אמרתי: אני בת 54.

תקווה נסב: סליחה, אנחנו לא יכולים לעזור לך.

תקווה נסב: אם היית עד גיל 50 - - -שאלתי: ומה אני צריכה לעשות עכשיו עד גיל 60?

תקווה נסב: חמש – שש שנים הלכו לי לאיבוד.

תקווה נסב: מה לעשות?

תקווה נסב: שלוש שנים אני כבר לא עובדת, לא יכולה למצוא עבודה.

צבי הנדל: אנחנו נחזור לזה עוד מעט.

צבי הנדל: רן מלמד, תמשיך בבקשה.

רן מלמד: הדבר השני הוא הפער בין מה שנאמר שקורה למעלה עם חלוקת התקציבים לבין מה שמגיע בסופו של דבר לשטח, ואנחנו נמצאים בשטח.

רן מלמד: אנחנו מקבלים מדי יום את הפניות של העולים החרשים שמגיעים למרכזים שלנו, ויש להם בעיה לתקשר עם הסביבה שלהם, ויש להם בעיה ליצור מערך חברתי-תרבותי כדי שיאפשר להם להשתלב בתוך הקהילה שלהם, אם זאת קהילה סגורה ואם זאת קהילה רחבה יותר של ישראלים חרשים ותיקים שמדברים את שפת הסימנים, ואני חושב שבפער הזה בין מה שקורה בהחלטות שלכם למעלה לבין מה שמגיע בסופו של דבר לשטח, צריך לטפל.

רן מלמד: אני יודע שגם עמותת "ידיד" קיבלה בשנה שעברה סכום כסף קטן לסייע לאולפן לחרשים שאנחנו הקמנו, אבל אנחנו הקמנו אותו לאחר שבאשקלון לא היה אולפן כזה, ואנחנו קיבלנו את התקציב אחרי שהוכחנו שאחרי פעם אחת אנחנו יכולים להפעיל אותו.

רן מלמד: בפעם השנייה כשביקשנו תקציב אמרו לנו שאין, זכרו להגיע אלינו בסוף נובמבר ואמרו: תראו, נשאר קצת כסף, רוצו ותעשו.

רן מלמד: כך אי-אפשר לתכנן מהלך עבודה עם אנשים שזקוקים לסיוע.

רן מלמד: אני חושב שאתם צריכים להביא בחשבון גם את הדבר הזה.

צבי הנדל: אני רוצה להמשיך עכשיו עם משרדי הממשלה.

צבי הנדל: נתחיל עם האולפנים.

ריבה פרלמוטר: האגף לחינוך מבוגרים של משרד החינוך מפעיל אולפנים להנחלת הלשון לעולים מבוגרים מגיל 18 ועד ללא הגבלת גיל, בהיקף של 500 שעות, 25 שעות שבועיות.

צבי הנדל: שאלה אינפורמטיבית.

צבי הנדל: אולפנים לעברית לחרשים, זה משרד החינוך?

דליה ברלינסקי: לא.

דליה ברלינסקי: יש שלושה שותפים.

דליה ברלינסקי: משרד החינוך מממן רק את המורה.

צבי הנדל: גם לחרשים?

דליה ברלינסקי: כן.

ריבה פרלמוטר: במגבלות מסוימות, שאני מיד אתייחס אליהן.

ריבה פרלמוטר: העולה זכאי לאולפן בתוך תקופת הזכאות שלו, שנקבעת לשנה וחצי.

ריבה פרלמוטר: עולים שיש להם מוגבלויות מסוגים שונים לעתים קרובות מאד אינם יכולים להשתלב באולפנים בתוך תקופת הזכאות.

ריבה פרלמוטר: זה מעמיד אותנו בבעיה תקציבית קשה.

ריבה פרלמוטר: דבר שני, עולים שיש להם מוגבלויות, ביניהם חרשים, אינם יכולים ללמוד בכתה תקנית שעבורה אנחנו מקבלים תקציב, כתה שיש בה 25 לומדים.

ריבה פרלמוטר: כתות שבהן לומדים עולים בעלי מוגבלויות, הן הרבה יותר קטנות מאשר כתות תקניות.

צבי הנדל: אתם מאשרים כתות יותר קטנות?

ריבה פרלמוטר: אנחנו מאשרים, במידה שהתקציב מאפשר לנו.

צבי הנדל: התקציב לא מאפשר אף פעם, אז אתם אף פעם לא מאשרים?

ריבה פרלמוטר: לא, אנחנו מאשרים.

ריבה פרלמוטר: אנחנו קבענו שעת לימוד שבועית לעולה זכאי כאשר תקופת הזכאות הורחבה מעבר לשנה וחצי ומגיעה לשלוש שנים.

ריבה פרלמוטר: שעת לימוד שבועית לעולה זכאי באולפנים החריגים האלה.

ריבה פרלמוטר: זאת אומרת, אם יש בקבוצה ששה עולים זכאים, הם מקבלים שש שעות שבועיות.

ריבה פרלמוטר: זאת בגדול המסגרת שבה אנחנו עובדים.

ריבה פרלמוטר: עולים חרשים בדרך כלל זכאים לשלוש שנים.

ריבה פרלמוטר: אני אחזור.

ריבה פרלמוטר: אם יש קבוצה שיש בה ששה עולים שהם בתקופת הזכאות, זאת אומרת עד שלוש שנים בארץ, הם מקבלים שש שעות שבועיות לאותה קבוצה למשך חמישה חודשים.

ריבה פרלמוטר: אם יש קבוצה שיש בה 12 עולים זכאים, הם מקבלים 12 שעות שבועיות, אבל זה תלוי בעולים זכאים.

ריבה פרלמוטר: למשל, בעמותת "מכון בית דוד", בתוך הקבוצה של שבעה תלמידים, שמופיעה בתחקיר של אביטל, יש אך ורק עולה אחד זכאי.

ריבה פרלמוטר: אחת הבעיות היא שעולים בעלי מוגבלויות בתקופת הזכאות הראשונית, זאת אומרת בתוך השנה וחצי או בתוך שלוש שנים, לא מגיעים לאולפנים.

צבי הנדל: האולפן לחרשים הוא אולפן נפרד, נכון?

צבי הנדל: זאת אומרת שיכול להיות מצב שלא ילמדו כלום.

צבי הנדל: לא הבנתי את הפרינציפ.

ריבה פרלמוטר: ההוראה בדרך כלל לא נעשית על-ידי מורה אחד.

ריבה פרלמוטר: הקבוצות הן קטנות מאד והם מקבלים פחות שעות.

ריבה פרלמוטר: לעתים קרובות הם מקבלים עשרה חודשים ולא חמישה חודשים, כאשר אנחנו סופגים את העלויות, מפני שאנחנו לא מתוקצבים להן.

צבי הנדל: מה מראה הניסיון שלך בתחום הזה, לפי הפניות אלייך?

ריבה פרלמוטר: להוציא מקרה אחד, לא קרה שלא נענינו לבקשה לפתיחת כתות, באותו סדר-גודל של שעה ללומד.

צבי הנדל: אחרי שאישרתם פתיחת כתות, להוציא מקרה אחד שאת אומרת, האם בסוף הם יודעים עברית?

ריבה פרלמוטר: לא.

ריבה פרלמוטר: אף פעם לא בחנתי את רמת הידיעות שלהם בעברית.

ריבה פרלמוטר: אנחנו בדרך כלל לא לוקחים מורים שלנו.

ריבה פרלמוטר: אנחנו לוקחים קלינאי תקשורת ואנחנו נותנים להם הכשרה גם כמורים בהנחלת הלשון.

ריבה פרלמוטר: אנחנו נותנים להם הכשרה נוספת ומלווים את עבודתם בליווי פדגוגי בהוראת העברית.

ריבה פרלמוטר: המורים שלי אינם יכולים ללמד את שפת הסימנים בשפה העברית, כי הם לא שולטים בשפת הסימנים.

עדינה מרקוביץ: בראשון לציון לא היה מועדון חרשים והוא הוקם לפני שלוש שנים.

עדינה מרקוביץ: בהתחלה גם לא היתה כל-כך הכרה למועדון ובערך לפני שנתיים התחיל לעלות הצורך של בקשה לאולפן לעולים חדשים.

עדינה מרקוביץ: במועדון יש הרבה עולים חדשים.

עדינה מרקוביץ: עד אותה תקופה האולפנים היו דרך אגודת החרשים בתל-אביב.

עדינה מרקוביץ: חרשים שגרו בראשון לציון ועבדו, זה היקשה עליהם להגיע לאולפן, והיתה לנו קבוצה מאד גדולה של עולים שהגיעו בשנת 1990 ולא הגיעו לאולפנים.

עדינה מרקוביץ: אנחנו פנינו לאגף הקליטה בראשון לציון שפתח ארבעה אולפנים, גם לשמונה ולתשעה אנשים באולפן.

עדינה מרקוביץ: אנחנו היינו צריכים למצוא מורה, ומצאנו מורה חרשת שיש לה תואר ראשון בחינוך, והיא היתה צריכה ללמד גם שפת סימנים וגם עברית.

עדינה מרקוביץ: בזמן הנתון שהיה שפת סימנים הם קצת לומדים, כי הם באים למועדון ואצלנו יש לו"ז של העולים הוותיקים והחדשים, אבל זה לא משאיר מספיק זמן ללמוד עברית כמו שצריך.

שולה מיטבסקי: חרשים במוסד לביטוח לאומי הם כמו כלל הנכים.

שולה מיטבסקי: אני מדברת על נכות כללית, ויש גם נפגעי עבודה, שזו מסגרת אחרת כמובן.

שולה מיטבסקי: אבל בנכות כללית אנחנו נותנים זכאות לאובדן כושר השתכרות.

שולה מיטבסקי: מי שבגלל מצבו הרפואי – ליקוי רפואי, נפשי או ליקוי אחר – איבד את כושרו להשתכר לפחות ב-50%, הוא זכאי לקצבת נכות.

שולה מיטבסקי: החרשים לא שומעים מכל נכה אחר, אם בגלל מצבם הרפואי, והנכות שלהם נחשבת לנכות גבוהה.

שולה מיטבסקי: זאת אומרת, הנכות הרפואית מזכה אותם, וצריך גם סף רפואי לפחות של 40% נכות כדי שבכלל נדון בשאלת הכושר.

שולה מיטבסקי: מי שיש לו נכות רפואית שנמוכה מ-40% אנחנו בכלל לא נגיע לדיון בשאלת כושר ההשתכרות.

שולה מיטבסקי: הנכות הרפואית של חרש מלא היא 60%, כך שאין שאלה בקטע הרפואי.

שולה מיטבסקי: עכשיו אנחנו דנים בשאלה האם הנכות הרפואית היא שגרמה לאובדן כושר ההשתכרות.

שולה מיטבסקי: כשמדובר בנכים קבועים אני מעריכה שרוב הנכים זכאים לקצבת נכות, בגלל שכאשר אנחנו קובעים את כושר ההשתכרות אנחנו מביאים בחשבון את הניסיון התעסוקתי, את היכולת המקצועית שלו.

שולה מיטבסקי: מי שהוא חדש בארץ, כל סוג אחר של נכה ולא רק חרש, יש לו יתרון על פונה אחר בגלל העובדה שהוא חדש.

לאה שקל: זה לא נכון.

לאה שקל: נכון שלחרשים יש 60% נכות רפואית, אבל יש הבחנה מאד רצינית בין נכות רפואית לבין נכות פונקציונלית של אובדן כושר השתכרות.

לאה שקל: אני מדברת על ביטוח לאומי.

לאה שקל: העובדה שיש להם 60% נכות רפואית לא מזכה אותם בקצבת נכות, בשום אופן, אלא אם יש להם נכויות נוספות.

שולה מיטבסקי: זה לא מדויק.

לאה שקל: זה מדויק לחלוטין.

לאה שקל: אני יכולה לשאול את החרשים אחד-אחד.

לאה שקל: רק בזמן השיקום הם זכאים לקצבת נכות.

שולה מיטבסקי: מתי הם זכאים לשיקום?

שולה מיטבסקי: כשאין להם אובדן כושר השתכרות הביטוח הלאומי מטפל במי שעונה על הקריטריונים, שמסוגל להיקלט בשוק העבודה לאחר הכשרה מקצועית, הביטוח הלאומי נותן לו סוג מסוים של הכשרה, או אפילו מלווה אותו בהשמה בעבודה.

שולה מיטבסקי: כל התקופה הזאת הוא נחשב למי שאין לו כושר השתכרות ומשולמת לו קצבת נכות.

שולה מיטבסקי: אני מציעה, כדי שבכלל לא תעלה שאלת חילוקי הדעות, תעבירי לי רשימה של כל הנכים שלא מקבלים קצבת נכות ואני אבדוק אותה אחד לאחד.

שולה מיטבסקי: יכול להיות נכה, שגם אם הוא עובד הוא יהיה זכאי לקצבת נכות.

שולה מיטבסקי: נכה מוגדר אצלנו מי שלא משתכר עד סכום של 25% מהשכר הממוצע, או מי שאיבד את כושר ההשתכרות שלו לפחות ב-50%.

שולה מיטבסקי: כשאנחנו בודקים את כושר ההשתכרות של עולים, היות שאני לא יכולה להשוות כושר השתכרות, אני רואה כמה הוא משתכר היום לעומת מה שהוא השתכר לפני הנכות שלו.

שולה מיטבסקי: אבל מי שהגיע לארץ ואני לא יכולה להשוות להכנסות שלו בחו"ל, אז אני מתחשבת ברמת ההשכלה שלו.

שולה מיטבסקי: אם יש לו השכלה גבוהה, אני מביאה בחשבון את פוטנציאל ההשתכרות שלו לפוטנציאל של 110% מהשכר הממוצע, שזה פוטנציאל די גבוה.

שולה מיטבסקי: זאת אומרת, אם הוא משתכר פחות מ-55% מהשכר הממוצע, שזה הרבה יותר משכם המינימום, הוא יוכל גם להיות זכאי לקצבת נכות, וזה יחול על כל נכה, כולל חרשים.

שולה מיטבסקי: לגבי הטענה של הגברת אני מוכנה לבדוק מקרה-מקרה, כי אנחנו בהחלט משלמים קצבאות לנכים.

שולה מיטבסקי: לדוגמה, לפני שבוע קבעתי זכאות לקצבה לנכה ישראלי, חרש, שלמד על-חשבון הביטוח הלאומי.

שולה מיטבסקי: הוא יליד שנת ששים ומשהו, בוגר הטכניון, יש לו תואר מסטר באדריכלות גנים.

שולה מיטבסקי: הוא עבד שנים רבות ולא נזקק לביטוח הלאומי.

שולה מיטבסקי: לפני שלוש שנים הוא איבד את מקום עבודתו ומזה שלוש שנים הוא מקבל קצבת נכות.

שולה מיטבסקי: לפני שבוע אישרתי לו עוד פעם קצבת נכות.

שולה מיטבסקי: משנת 1989 כשהוא סיים את לימודיו בטכניון עד לפני שלוש שנים הוא הסתדר בכוחות עצמו ועבד כאדריכל.

שולה מיטבסקי: הוא איבד את היכולת שלו להשתלב בשוק העבודה, חזר אלינו והוא מקבל קצבת נכות.

שולה מיטבסקי: אז אי-אפשר להגיד שהביטוח הלאומי לא משלם קצבאות נכות.

שולה האן: משרד הבריאות משתתף במימון מכשירי שמיעה על-פי חוק בריאות ממלכתי.

שולה האן: אני מדגישה את המלה "משתתף" כי אנחנו לא מממנים את מלוא הסכום.

שולה האן: כיום המצב הוא כזה שאנחנו משתתפים עד תקרה של 2,000 שקל למכשיר.

שולה האן: רוב הנכים הם דו-צדדי ולכן אנחנו משתתפים עד 4,000 שקל למכשיר.

שולה האן: קבוצת האוכלוסייה שאנחנו משתתפים היא עד גיל 18, ומגיל 18 האחריות חלה על קופות החולים.

שולה האן: אני שמחה להגיד, מאחר שאנחנו ערים להתפתחות הטכנולוגית - - -

צבי הנדל: מה שאמרת לא קשור לעולים.

שולה האן: אנחנו בכלל לא מפרידים בהשתתפות שלנו במוגבלויות השונות, בין עולים חדשים לבין ותיקים.

שולה האן: אבל כן יש התייחסות למצב סוציאלי.

שולה האן: כשיש בעיה של השתכרות וכדומה, בהחלט יש אפשרות לפנות לוועדת חריגים, ואם צריך אז אנחנו מרחיבים את ההשתתפות.

שולה האן: זה המצב היום.

שולה האן: הוא הולך להשתנות בצורה משמעותית – אני מאד מקווה שבחודשיים הקרובים, אני לא רוצה להתחייב, כי הכסף עוד לא הגיע מהאוצר, אבל בגדול אנחנו פנינו להרחיב את סל הטכנולוגיות, ויש כבר אישור להגדלת תקציב לסך של 6.5 מיליון שקל, שזאת תוספת משמעותית ביותר, כאשר המטרה היא להגדיל את ההשתתפות לרמה הרבה יותר ריאלית.

שולה האן: אנחנו קיבלנו תוספת של 6.5 מיליון שקל למטרה הספציפית הזאת בלבד.

שולה האן: הקריטריונים מבחינת גיל יישארו אותם קריטריונים, כי זה על-פי חוק הבריאות.

שולה האן: אבל אנחנו כן נתייחס לסוגי המכשירים, מה שלא עשינו קודם.

שולה האן: קודם נתנו לכולם אותו סכום, לא משנה איזה מכשיר.

שולה האן: עכשיו כן נתייחס לסוגי המכשירים.

שולה האן: כן יש כוונה להרחיב השתתפות למכשירים נלווים, כמו משדר במערכות של FM.

שולה האן: אנחנו נקבע לוח זמנים מסוים של אחת לכמה זמן מחליפים מכשיר, מה שלא נעשה עד היום.

שולה האן: יש לזה יתרונות ויש לזה חסרונות, אני עוד לא יודעת מי ירוויח מהענין, אבל בגדול ההשתתפות תעלה בצורה משמעותית ואני מניחה שזה יקרה בחודשיים הקרובים.

ד"ר שרה זנדברג: יש לנו כ-250 ילדים ויש לנו נתונים מאד מדויקים על כל ילד.

צבי הנדל: ילדים חרשים בחינוך המיוחד.

ד"ר שרה זנדברג: יכול להיות גם בחינוך הרגיל אצל זה שיש לו לקות והוא רשום אצלנו.

ד"ר שרה זנדברג: כלומר, כלל הילדים שנמצאים אצלנו הם מקבלי שירותים למיניהם.

ד"ר שרה זנדברג: הם יכולים להיות או בכתה רגילה או בכתה מיוחדת בתוך בית-ספר רגיל, או בתוך בית-ספר לחינוך מיוחד.

ד"ר שרה זנדברג: כלל הילדים האלה, כמו האוכלוסייה הישראלית, מקבלים שירותים על רצף של שירותים מסגרגציה מלאה עד אינטגרציה מלאה.

וילמה מאור: כמה מתוכם עולים?

ד"ר שרה זנדברג: 250 הם עולים לקויי שמיעה, כשאני מדברת על בערך חמש – שבע שנים אחורנית, עד עשר שנים.

ד"ר שרה זנדברג: אני רוצה להעלות שני דברים מאד בעייתיים.

ד"ר שרה זנדברג: אגף חינוך מיוחד מקבל תקציב גם מאגף הקליטה במשרד החינוך משעות עולים, אלא שאף אחד לא נתן את דעתו שחירשות איננה מצב של לא לשמוע ציפורים.

ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שילד שמגיע אלינו מגיל שש סיכוייו לרכוש שפה קטנים בהרבה מילד קטן שמגיע.

ד"ר שרה זנדברג: כלומר, חירשות היא פגיעה בהתפתחות השפה קודם-כל, ואני חושבת שגברת פרלמוטר שדיברה על אולפנים לעולים בכלל לא מבינה שיש אנשים שלעולם לא ירכשו את השפה העברית.

ד"ר שרה זנדברג: האוריינטציה של חלק מהאולפנים היא לימוד שפת הסימנים הישראלית על-מנת שהאדם לפחות יהיה מעורה בתוך הקהילה שלו.

ד"ר שרה זנדברג: אין דומה אולפן לאנשים חרשים לאולפן לאנשים שומעים שעוברים ממערך תקשורתי אחד למערך תקשורתי שני, שהוא מאד-מאד דומה -= וכמו שחומסקי אמר, יש כללים אוניברסליים, רק השפות משתנות.

ד"ר שרה זנדברג: זאת בעיה אחת, ששעות העולים עשויות להיגמר כשהילד מגיע, למשל, לא בספטמבר אלא בדצמבר ואז כבר נגמרו שעות העולים והוא נשאר רק עם סל החינוך המיוחד המקורי, שהוא לא מספיק, כי הוא נועד לילד ישראלי שיש לו קשיים שפתיים וכתוצאה מכך הוא מקבל סיוע לימודי וסיוע תקשורתי על-ידי קלינאי תקשורת, ואותו סל מתוקצב גם ילד שבעצם אין לו היסודות של השפה העברית, יסודות של שמיעת השפה, וכו'.

ד"ר שרה זנדברג: הוא עשוי גם להגיע עם מכשיר מאד מאד גרוע, מהדור הקודם, והוא צריך לעשות החלפת מכשירים שעולים 12,000 שקל, וברור לכם שהוא יקבל 4,000 שקל ואז הוא לא יקנה את המכשיר, שנקרא ה"רולס רויס" של המכשירים.

לאה שקל: במקרה הטוב 12,000 שקל.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתחילים במכשיר אישי – 12,000 שקל, זאת אומרת שמראש הוא ייכנס בתנאים הרבה יותר מגבילים מאשר הילד החרש הישראלי שיהיה לו מכשיר, כי הוא גם מקבל עד עכשיו קצבת נכות מהביטוח הלאומי, כלומר שלמשפחה היה סיוע בקניית המכשירים והוא רק מתחיל את קבלת הנכות שלו.

צבי הנדל: מה מקבל ילד ישראלי?

ד"ר שרה זנדברג: ילד ישראלי מקבל, בנוסף למערכת החינוך המיוחד ולשירותים, שאם יהיה זמן אני אחר-כך אפרט אותם, מקבל גם קצבת ביטוח לאומי, שעד גיל שמונה היא 100% ואחר-כך היא יורדת ל-50%.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מדברים על 1,700 שקל בערך.

צבי הנדל: והילד העולה לא מקבל את זה?

ד"ר שרה זנדברג: הוא מקבל את זה, אבל נאמר שהוא הגיע בגיל 10, 11, אז הסכום הוא כבר קטן.

ד"ר שרה זנדברג: שנית, זה לא שההורים שלו רכשו לו כל השנים מכשירים מהסוג הזה.

ד"ר שרה זנדברג: הפער ביכולת השמיעה בין המכשירים מהדור הקודם למכשירים האלה הוא משמעותי מאד.

ד"ר שרה זנדברג: זאת פשוט שמיעה אחרת.

ד"ר שרה זנדברג: אני רק אתן לכם דוגמה של ילדה ישראלית סופר-מפותחת שגמרה מסטר בהצטיינות במנהל עסקים.

ד"ר שרה זנדברג: היא אמרה לי: יום אחד כשהרכבתי את המכשיר הדיגיטלי ופתחתי את המחשב בעבודה בבנק, כל האנשים סביבי לא הבינו למה אני מתחילה לבכות, ואני פשוט בכיתי כי לא ידעתי שלמחשב יש קול.

ד"ר שרה זנדברג: זה הפער בין המכשיר הישן למכשיר החדש.

ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שהוא נותן הרבה יותר שמיעה אפקטיבית ואנחנו לומדים שפה רק דרך שמיעה.

ד"ר שרה זנדברג: בגיל שש הילד הישראלי מגיע לבית-ספר בלי ידע של קרוא וכתוב, הוא מתחיל את לימוד הקריאה, אבל יש לו שפה מלאה.

ד"ר שרה זנדברג: כלומר, השפה נלמדת רק באמצעות השמיעה, ולאנשים האלה אם אין תרבות מאד מאסיבית באמצעות מכשירים, זאת בעיה אחת מאד גדולה.

צבי הנדל: השיטה שבה את נוקטת היא השיטה הקלה.

צבי הנדל: את במשרד החינוך צריכה לפתור בעיות.

צבי הנדל: מה עשית כדי לפתור אותן?

צבי הנדל: את לא בסיטואציה שאת יכולה להתלונן.

ד"ר שרה זנדברג: אני יכולה להתלונן, כי לא הכניסו בחוק החינוך המיוחד את הקטע של הצטיידות.

ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שכל מערך ההצטיידות נופל על שני גופים היום.

ד"ר שרה זנדברג: 1.

ד"ר שרה זנדברג: ההשתתפות של משרד הבריאות.

ד"ר שרה זנדברג: 2.

ד"ר שרה זנדברג: ההצטיידות על-ידי הקרן לפיתוח שירותים לנכים של הביטוח הלאומי, שבעצם היא לוקחת את מערך ההצטיידות.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו בנינו עם הביטוח הלאומי רשימת הצטיידות לכתות ולמרכזים של לקויי שמיעה, שזאת אחת הרשימות המפוארות, והיא בעצם מאפשרת לנו לרכוש מאגר מכשירי שמיעה באמצעות עמותות וולונטריות כמו "שמע" שיושבים פה, באמצעות "מיח"א", ואנחנו משאילים אותם לילדים.

ד"ר שרה זנדברג: אבל צריך לזכור שכאשר אתה משאיל לילד ששבר רגל קביים, תוך חודשיים הוא יחזיר לך את הקביים.

ד"ר שרה זנדברג: כשאנחנו משאילים מכשיר שמיעה לילד, מאגר המכשירים אמר "שלום" למכשיר אחד.

ד"ר שרה זנדברג: גם הסכומים שאנחנו מקבלים – עכשיו יש בקשות שעומדות מחדש.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו כל הזמן מזמינים מומחים מהטכניון ומהאוניברסיטה כדי כל הזמן לשפר את רמת ההצטיידות.

ד"ר שרה זנדברג: הבעיה שלנו תמיד היא שאנחנו מגישים את הבקשות, אנחנו יוצרים את הרשימה, אלא שהביטוח הלאומי תמיד מתנה את זה ב-20% "מצ'ינג".

ד"ר שרה זנדברג: ה"מצ'ינג" לא יכול להינתן על-ידי משרד החינוך, הוא חייב להינתן או על-ידי עמותות וולונטריות או על-ידי הרשויות המקומיות.

ד"ר שרה זנדברג: ככל שהרשות ענייה יותר, למרות שיש לה מסגרת חינוכית ולמרות שהיא מחויבת על-פי חוק, הבקשה יושבת בביטוח לאומי, ביטוח לאומי כבר אישר אותה, 80% מהבקשה הקרן תיתן, 20% הרשות, ואנחנו לא רואים את זה.

ד"ר שרה זנדברג: לעומת זה באשדוד העירייה הלכה אתנו ויש לנו הצטיידות מאד רחבה לכל הילדים.

ד"ר שרה זנדברג: אז יש לנו מקומות שבהם 100% של הצטיידות.

ד"ר שרה זנדברג: כלומר, הילדים מקבלים מכשירי שמיעה ממקורות אחרים, אפילו כמו עיריית תל-אביב.

ד"ר שרה זנדברג: יושבות לנו כתות מיוחדות, בית-ספר מיוחד וכו', הבקשה אושרה עקרונית, כי הוועדות מוקמות עם הטכניון ועם הביטוח הלאומי ביחד, יש הסכמה, רק אין "מצ'ינג" של 20%.

ד"ר שרה זנדברג: זאת בעיה אחת.

ד"ר שרה זנדברג: נקודה שנייה.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתמודדים עם ילדים על ציר מאד רחב של ידע קודם.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו מתמודדים עם ילדים שבאו ממרכזי שפה ושמיעה מפוארים, כמו מרכזי ויגוצקי בברית-המועצות, מרכזים שיש להם הרבה שפה רוסית, שהמעבר שלהם לשפה העברית דומה במידה מסוימת לילד השומע.

ד"ר שרה זנדברג: לעומת זה אנחנו מקבלים ילדים שמעולם לא ביקרו בבית הספר.

ד"ר שרה זנדברג: זאת אומרת שהוא מגיע בגיל 10, 11, 12 אלינו למערכת החינוך ובכלל אין לו התנסות לימודית, בגלל השמיעה, בגלל שלא מצאו לנכון - - -

וילמה מאור: את מדברת על עולים מאתיופיה?

ד"ר שרה זנדברג: גם לפעמים עולים רוסים ממקומות מאד נידחים, שאולי שלחו את הילד לפנימייה שנה-שנתיים ואחר-כך החזירו אותו, ולא היה איזה שהוא מערך חינוכי מטפל.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו עושים מערך של שיקום קוגניטיבי קודם-כל, שהוא שיקום שאינו שפה.

ד"ר שרה זנדברג: יכול להיות שהילד הזה עבר כבר את הגיל הקריטי לשפה העברית, ולכן עשינו עם מכון פוירשטיין בירושלים פרוייקט מיוחד לשיקום האינטליגנציה, באופן כללי, ואנחנו מפנים את הילד לאיזו שהיא למידה ואוריינטציה של גם לימודי מקצוע, למרות שאני מאד לא אוהבת להגיד את זה, כי אני מנסה כמה שיותר ילדים יעברו אצלנו בגרויות, ואני חושבת שהממוצע שלנו הוא ממוצע ארצי גבוה.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו 65% מהילדים לקויי שמיעה מעבירים בגרויות, אולי לא מלאות אבל חלקיות, וזה ממוצע בקנה-מידה של שומעים ממוצע טוב.

ד"ר שרה זנדברג: מה שקורה עם הילדים האלה, אם הוא מגיע בגיל 14 ואני מתחילה תוכנית שיקומית של אינטליגנציה, בגיל 21 חוק חינוך מיוחד נגמר עבורו, והוא יכול להיות באמצע תוכנית שלי והוא פשוט לא יתקבל.

ד"ר שרה זנדברג: זה דבר נוראי.

ד"ר שרה זנדברג: היה צריך לעשות תיקון בחוק לילדים עולים חדשים שהגיעו לישראל מעל לגיל שש, כי הם הגיעו מעל הגיל הקריטי, ואני ממש בכאב לב שולחת ילדים הביתה בידיעה שהם לא ישלימו לעולם ולא תהיה מערכת מסודרת כמו המערכת שלנו שתתן להם את ההזדמנות לשיקום למידה ולשיקום חשיבה.

שרה טנא: ד"ר זנדברג דיברה על ילדים חרשים ואני רוצה לדבר על המבוגרים החרשים, שאין להם שום תמיכה כספית לרכישת מכשירי שמיעה.

שרה טנא: באים אלי אנשים מבוגרים ואני מתאימה להם מכשירי שמיעה שהם לא יכולים לרכוש אותם, כי קופת חולים נותנת 600 שקל למכשיר.

שרה טנא: כל הסכומים שעליהם דובר כאן הם רק לילדים.

שרה טנא: קופת חולים כללית נותנת למבוגרים 600 שקל למכשיר אחד.

שרה טנא: קופת חולים מכבי נותנת סכום יותר גבוה, אולי הסכום הגבוה ביותר שניתן.

צבי הנדל: מאחר שנציג האוצר צריך לעבור לוועדה אחרת, אני מבקש לאפשר לו לדבר עכשיו.

צבי הנדל: בבקשה.

אורי שוסטרמן: הועבר לי מהוועדה שהיתה העברה תקציבית שמשרד החינוך עשה, של 12 שעות אולפנים.

אורי שוסטרמן: אני לא יודע לאן העבירו אותה.

ריבה פרלמוטר: לא.

ריבה פרלמוטר: לאולפן לחרשים-עיוורים בתל-אביב הוקצו 24 שעות שבועיות עד השנה הזאת.

ריבה פרלמוטר: בשנה זו לא היתה ברירה אלא לקצץ ב-12 שעות, מפני שחשיבות המשרד אמרה, היות ובעמותה יש מורים שהם מורים עובדי מדינה והם מקבלים משכורת כעובדי מדינה, אין אפשרות לממן משכורות של עובדי מדינה לעבודה בעמותות ואין תקצוב ל-12 השעות הנוספות.

צבי הנדל: נציג האוצר לא ייתן לנו את כל התשובות.

צבי הנדל: אני שומע פה בלי סוף שאלות שעולות, שקשורות בסופו של דבר במהלך תקציבי, ואני לא בטוח שהאוצר אשם בו.

צבי הנדל: זאת אומרת, אני לא בטוח שמשרד החינוך דרש את זה.

צבי הנדל: אני לא בטוח שמה שהיא העלתה פה מישהו העלה את זה באיזה שהוא מקום ששם מחליטים לאן הולך הכסף.

צבי הנדל: לכן אין לי כרגע תלונות אליך.

צבי הנדל: זה דבר נדיר, יוצא מן הכלל, אבל עדיין אני חושב שאני נמצא ברמות אחרות, שמי שצריך לבקש עוד לא מבקש, וזה עדיין לא השלב של להגיע אליך.

צבי הנדל: כך אני מתרשם.

צבי הנדל: נכון שבסוף יש ויכוחים עם האוצר והאוצר רגיל שמלקים אותו, אבל נדמה לי שפה עוד לא הגענו לשלב הזה.

צבי הנדל: עוד הרבה לפני-כן יש לי שאלות, אבל מאחר שאתה צריך לעבור לוועדה אחרת אני שומר לעצמי את הזכות, כשנדע מה אנחנו רוצים, לפנות אליך.

שרה טנא: לכן אני אומרת שאין מי שדואג לאנשים מבוגרים.

שרה טנא: טוב שיש מי שדואג לילדים, אבל אצל מבוגרים, ההתחרשות וליקוי השמיעה אצל עולים היא בדיוק כמו אצל כל האוכלוסייה, רק הקושי שלהם יותר בגלל בגלל קשיי השפה, וכשלא שומעים אי-אפשר לעשות שום דבר אחר, ועם 600 שקל למכשיר אי-אפשר לעשות שום דבר ואף אחד לא דואג להם, לא משרד הבריאות ולא המוסד לביטוח לאומי.

בלה דבורקין: אני עסקתי במקצועי כקלינאית תקשורת גם ברוסיה, ואני יכולה להשוות גם בין העולים שבאים מרוסיה, שגם כאן אני ממשיכה לעסוק במקצוע.

בלה דבורקין: לכן אני יכולה לתת עדות חיה שהשפה העברית היא שפה קשה מאד לרכישה וצריך פשוט לזכור שכאשר ילדים עולים חרשים מגיעים מארצות חבר העמים, הם מגיעים מכל הקצוות.

בלה דבורקין: נניח שהם מגיעים והם פוגשים כאן את השפה העברית, שלפעמים יכולה להיות שפה שלישית או רביעית.

בלה דבורקין: ילד חרש שהגיע מגרוזיה יש לו שפה רוסית שהוא למד שם, יש לו שפת אם גרוזינית, וגם את שפת הסימנים.

בלה דבורקין: כאשר הוא מגיע לכאן השפה העברית היא השפה הרביעית ושפת הסימנים היא בעצם שפה חמישית, וצריך לתת לזה דגש.

בלה דבורקין: לגבי מכשירי שמיעה אני לא רוצה להוסיף.

בלה דבורקין: יש לי נתונים כמה המכשירים האלה עולים היום.

בלה דבורקין: נאמר פה שבמקרה הטוב המחירים נעים בין 4,000 ל-8,000 שקל למכשיר אחד.

בלה דבורקין: במקרה הטוב הילדים מגיעים בשנה האחרונה בלבד, עם מכשיר כלשהו.

בלה דבורקין: בשנים קודמות ילדים הגיעו ללא מכשיר שמיעה כלל, ואם כן היה להם מכשיר, המכשיר היה מחובר לאוזן בעזרת האוזנייה, שזה דבר מאד פשוט וקטן, כשהאוזנייה צריכה להיות אישית בלבד.

בלה דבורקין: ברוסיה אין אפשרות לצייד את הילד באותה אוזנייה אישית.

בלה דבורקין: כלומר, גם כשהוא מרכיב את מכשיר השמיעה היחיד שיש לו ושלא מותאם לו כמו שצריך, גם ממנו הוא לא מפיק תועלת, כי האוזנייה היא לא שלו אישית והוא לא מפיק תועלת ממכשיר שהוא לא מכיר.

בלה דבורקין: במרכז "שמע" יש מאגר של מכשירי שמיעה, אבל צריך לזכור שהמאגר מיועד לילדים שעד הרכישה הם צריכים להשתמש במאגר הזה, או שהמכשיר הוצא לתיקון, וכאשר מגיע ילד עולה שמעולם לא הרכיב מכשיר שמיעה, גם ההסתגלות שלו אל מכשיר השמיעה דורשת תקופה ארוכה יותר.

שוש זאב-רשף: אגף השיקום במשרד העבודה והרווחה מתייחס בכלל לאנשים עם נכויות מגיל לידה עד גיל 65.

שוש זאב-רשף: אמרת שאין לך תלונות אל נציג האוצר.

שוש זאב-רשף: אני מוכרחה להגיד שעם כל השירותים שאנחנו נותנים לאוכלוסייה של חרשים ולקויי שמיעה, התקציבים שלנו הם מתחת לקרקע, הם אפילו לא בקרקע.

שוש זאב-רשף: התקציבים הם ממש זעומים, ואני יכולה לתת דוגמה.

שוש זאב-רשף: הזכירו כאן את נושא הילדים והצורך בסיוע לילדים.

שוש זאב-רשף: בכלל אני חושבת שהמשרד שלנו ואגף השיקום שנים לא קיבל שום קדימות בתקציבים.

צבי הנדל: על זה היו המלחמות של המשרד בעשור האחרון?

שוש זאב-רשף: לצערי הרב לא, אבל המלחמות שלנו הן כמעט אין-סופיות.

שוש זאב-רשף: אני רוצה לתת דוגמה דווקא בנושא ילדים, כי אנחנו חושבת שהיא מאד חשובה גם לגבי עולים.

שוש זאב-רשף: למשל, מועדונים חברתיים לילדים וגם למבוגרים.

שוש זאב-רשף: יש לנו תקציבים זעומים.

שוש זאב-רשף: אנחנו נותנים היום תקציב לפעילות של מועדון חברתי, שוב, בעיקר בדרך כלל סגרגטיבי לילדים לקויי שמיעה.

שוש זאב-רשף: אני יודעת שבקרית-גת נפתח בשעתו מועדון, אנחנו תומכים בו.

שוש זאב-רשף: יש שם ילדים עולים שמשתלבים, אבל גם ממה שאני שומעת וממה שאני יודעת, אני חושבת שלנושא של עולים היה צריך לתת יותר דגש.

שוש זאב-רשף: אולי אומר כמה מלים על המעט שנתנו כמשהו מיוחד לעולים בנושא של שעות תרגום לחרשים.

שוש זאב-רשף: אנחנו מסייעים בנושא של שעות תרגום לחרשים, כשכל חרש זכאי ל-16 שעות בשנה.

שוש זאב-רשף: שוב, זה חלק מהבדיחה התקציבית, כשבעצם שעות התרגום לעולים הן 32 שעות.

שוש זאב-רשף: בשנת 2001 קיבלו 128 עולים שירותי תרגום.

שוש זאב-רשף: אני חושבת, מתוך הנתונים שנאמרו כאן, זה מעט.

שוש זאב-רשף: קודם-כל יש בעיה של מתורגמנים בכלל, וברור שהבעיה של מתורגמנים ברוסית היא בעיה קשה יותר, שלא נתנו עליה מספיק את הדעת ואין כוח-אדם.

ד"ר שרה זנדברג: אנחנו הגשנו בקשה לביטוח לאומי לפתוח עכשיו קורס אוניברסיטאי למתורגמנים ואני מקווה שיאשרו את זה – משרד החינוך בשיתוף משרד העבודה והרווחה והביטוח הלאומי.

שוש זאב-רשף: חשוב להגיד שבסך הכל העולים החרשים משולבים ברוב התוכניות שאגף השיקום נותן.

שוש זאב-רשף: כמו שאמרתי, הנושא של שירותי תרגום.

שוש זאב-רשף: אנחנו מממנים שירותי עבודה סוציאלית לכל ארגוני החרשים, החל מ"מיח"א" וכלה בארגונים למבוגרים, כשחלק מהעבודה היא ממש ישירה מול הילדים, מול המשפחות.

שוש זאב-רשף: בקטע של העולים אני פחות יכולה להבהיר כי יש לנו תמונה פחות ברורה.

אמנון רייכל: אני שומע פה דברים שהם בסדר-עדיפויות הרבה יותר גבוה, אם זה שיקום, תרגום, תעסוקה.

אמנון רייכל: התפקיד שלנו הוא מעורבות שלנו בקטע של הפנאי והקהילה.

אמנון רייכל: חשוב לי להגיד את זה, כי נאמר לי על-ידי מי שהזמין אותי שזה חיוני שאני אגיע וגם אשמיע את דבריי.

אמנון רייכל: משפט אחד לסבר את האוזן.

אמנון רייכל: ב-16 מתנ"סים שלנו ברחבי הארץ אנחנו מפעילים קבוצות של חרשים, ביניהם גם חרשים עולים.

אמנון רייכל: אנחנו מתפרסים על כל הגילאים.

אמנון רייכל: יש דברים מאד יצירתיים, מאד חדשניים.

אמנון רייכל: אחד הדברים שכל-כך היינו גאים בו הוא להיות שותפים לאותו קורס מספרי סיפורים בשפת סימנים שהסתיים לפני שבוע, בהחלט יוזמה שלנו.

אמנון רייכל: יש לנו פעילות מאד מבורכת במגזר הלא-יהודי.

אמנון רייכל: אנחנו עובדים כבר כמה שנים במגזר הדרוזי.

אמנון רייכל: יש לנו בקשה ממנהלים שלנו בדרום להיכנס למגזר הבדואי, שלא ניתנה תשובה ראויה.

אמנון רייכל: ההזמנה שלנו היא ברמה האישית, הקבוצתית, הארגונית.

אמנון רייכל: אם יש צורך תיצרו אתנו קשר בכל נושא שקשור לעולם התכנים שלנו, לנשמה, לא בנושאים של תעסוקה או של קליטה.

צבי הנדל: האם נכנסתם לנושא האולפנים בכלל?

אמנון רייכל: לא, אבל רשמתי כמה דברים לפניי ונשמח לפנות גם למשרד הקליטה וגם למשרד הבריאות.

אמנון רייכל: עם האגף לחינוך מיוחד במשרד החינוך יש לנו ניסיון מוצלח וממושך ואין סיבה לא לעשות את זה עם גורמים אחרים.

אמנון רייכל: אני מזמין אתכם או להגיע אלינו ישירות או כל אחד למתנ"ס באזור המגורים שלו.

אמנון רייכל: תודה.

צבי הנדל: נשמע כעת את נציגי קופות החולים.

צבי הנדל: אני רוצה להבין.

צבי הנדל: קופת חולים עובדת לפי סל שנקבע מראש?

צבי הנדל: תאמר לנו מה הם הכללים, בבקשה.

יהודה עליאש: מכשיר שמיעה עולה 600 שקל לאוזן.

יהודה עליאש: אנחנו בקופת חולים מאוחדת מחזירים היום 2,000 שקל על כל אוזן.

צבי הנדל: וזה נקרא לפנים משורת הדין?

יהודה עליאש: זה נקרא לפנים משורת הדין לעולים חדשים.

יהודה עליאש: אם משרד הבריאות יעלה את התעריף שלו, במקביל אנחנו גם נפתח את התעריף הזה.

יהודה עליאש: לעולים חדשים אנחנו נותנים 2.000 שקל.

יהודה עליאש: ההגדרה של עולה חדש אצלנו זה עד שלוש שנים ראשונות לשהייתו בארץ.

יהודה עליאש: אם משרד הבריאות יעלה את התעריף שלו לילדים מ-2,000 ל-3,000 שקל, אנחנו ניצמד גם לתעריף הזה, לפנים משורת הדין.

צבי הנדל: יישר כוחכם.

לאה שקל: חשוב לציין שהשתל השבלולי נכנס לסל הבריאות.

לאה שקל: תודה רבה.

חנה ביבי: אני רוצה להוסיף שבקופת חולים מכבי אנחנו נותנים החזר לכל אוזן, לכל מכשיר אחת לשנה עד 3,200 שקל, תלוי במחיר, כמובן, וזאת בביטוח משלים.

חנה ביבי: בביטוח הרגיל אנחנו נותנים 625 שקלים למכשיר, אחת לשנה.

חנה ביבי: זה מה שסלד הבריאות מאפשר לנו.

צבי הנדל: אם אני חרש ומגיע לקופה, ואני יודע שיש פער בין 625 ל-3.200 שקל, אני עושה במקום ביטוח משלים.

צבי הנדל: האם אני מקבל את ההשתתפות הגבוהה?

חנה ביבי: יש תקופת המתנה של שנה.

דליה ברלינסקי: ואם הוא מתקבל לקופה כשהוא כבר חרש או כבד שמיעה?

חנה ביבי: אין הגבלה.

ד"ר שרה זנדברג: צריך לזכור שמכשיר שמיעה מחליפים כל ארבע שנים.

חנה ביבי: ארבע שנים זה אורך החיים המקסימלי.

חנה ביבי: צריך להחליף כל שלוש שנים.

חנה ביבי: אני חושבת שזאת ההזדמנות לקרוא שוב למשרד הבריאות להכניס את הנושא של מכשירי שמיעה למבוגרים מעל גיל 18 לתוך הסל ולתת את מקסימום הסיוע.

חנה ביבי: אני יודעת שהנושא הזה כבר הועלה, אבל הנושא של מכשירי שמיעה נמצא איפה שהוא בסדר עדיפות נמוך כשמדובר במכשירי עזר רפואיים בכלל.

חנה ביבי: אני חושבת שמן הראוי שהנושא הזה יעלה שוב על סדר היום.

צבי הנדל: לפני שאני מגיע לסיכומים אני רוצה לשמוע מה הן הדרישות של המפגינים.

דליה ברלינסקי: אחד הדברים הוא מכשיר שמיעה, אבל הוא לא בראש הרשימה.

דליה ברלינסקי: אתה פטרת מהר מאד את נציג האוצר.

דליה ברלינסקי: אנחנו במשא-ומתן ארוך גם עם משרד הבריאות וגם עם האוצר.

דליה ברלינסקי: אני מייצגת אוכלוסייה למעלה מגיל 18, וכפי שאומר יושב-ראש אגודת החרשים, מעל גיל 18 אני הופך להיות שומע, כבר לא מגיעות לי שום זכויות שהיו לי כשהייתי ילד.

דליה ברלינסקי: אנחנו מבקשים מכשיר שמיעה אחת לשנה.

דליה ברלינסקי: 2.

דליה ברלינסקי: סל תקשורת.

דליה ברלינסקי: רוב החרשים אינם מקבלים קצבת נכות, ואנחנו גם לא רוצים.

דליה ברלינסקי: אנחנו רוצים לעבוד.

דליה ברלינסקי: אבל יש לנו הוצאות מיוחדות בגין החרשות.

דליה ברלינסקי: זה יכול להיות פעמון דלת, שעון מעורר מאותת, ועוד.

דליה ברלינסקי: אנחנו רוצים שזה יהיה דבר שוטף חודשי ולהגיע לסכום של 4,050 שקל.

דליה ברלינסקי: יש היום כמעט בכל מדינות העולם המערבי CALL CEBTER, ובארץ אנחנו קוראים לזה תחנת ממסר, שמאפשרת לאדם שומע להתקשר עם אדם חרש בזמן אמת, ולהיפך.

דליה ברלינסקי: איך זה עובד?

דליה ברלינסקי: אני חרשת, אני יושבת בבית ואני רוצה לטלפן לאמא שלי שהיא שומעת.

דליה ברלינסקי: אין לי אפשרות.

דליה ברלינסקי: דרך המחשב או דרך ה-SMS בטלפון מעבירה הודעה ל-CALL CENTER, יושב שם מוקדן, מקבל את ההודעה שלי, מטלפן לאמא שלי, אומר לה מה כתבתי, שומע ממנה, כותב לי חזרה.

דליה ברלינסקי: הכל בזמן אמת.

דליה ברלינסקי: זה עובד מאד יפה בכל העולם.

דליה ברלינסקי: בקשה נוספת, אחת לחמש שנים להחליף את כל הציוד בבית, בגין החרשות, כי הוא מתבלה.

דליה ברלינסקי: אם זה הפאקס, אם זה גלאי בכי לתינוק, אם זה מערכת פעמונים מהבהבת, שעון מעורר, ועוד.

דליה ברלינסקי: שעות תרגום.

דליה ברלינסקי: היום זה 16 שעות בשנה, ממש לעג לרש – לא לעולים, לוותיקים.

דליה ברלינסקי: לעולים החדשים זה 32 שעות במשך חמש שנים, כולל ה-16 שעות לשנה.

דליה ברלינסקי: זה לא מספיק, לא מספר השעות ולא מספר השנים.

דליה ברלינסקי: משכנתה.

דליה ברלינסקי: הצבא לא מגייס חרשים.

דליה ברלינסקי: הוא מקבל מעט מאד מתנדבים בשנה.

דליה ברלינסקי: אחר-כך כשהחרש בא לבקש משכנתה חסרים לו עוד 30,000 שקל נקודות זיכוי, כי הוא לא עשה שירות צבאי.

דליה ברלינסקי: כשיורידו עכשיו בביטוח לאומי את גובה קצבת הילדים, יהיה הבדל בין מי שעשה שירות צבאי לבין מי שלא עשה שירות צבאי, ושוב החרשים ייפגעו.

דליה ברלינסקי: זה לא מגיע להם כי הם לא עשו שירות.

צבי הנדל: יש כמה נקודות שאני הפחתתי בהן.

צבי הנדל: הדבר הראשון והחשוב ביותר הוא שהכרתם את הפעילים בתחום הזה ועכשיו אתם יודעים מי האינסטנציה הגבוהה ביותר בביטוח הלאומי לנושא הזה ומי האינסטנציה הגבוהה ביותר במשרד החינוך, בחברת המתנ"סים, וכו'.

צבי הנדל: אל תתביישו ואל תפחדו ליצור קשר.

צבי הנדל: זה דבר ראשון.

צבי הנדל: אתם גם יודעים מי האינסטנציה שעוסקת בזה במשרד לקליטת העלייה, שבינתיים יצאה, ולא בפניה אני יכול להגיד שהיא נהדרת.

צבי הנדל: אנחנו עוסקים במספרים יחסית קטנים.

צבי הנדל: אני מבקש מכל מי שעוסק בבעיות הפרטניות הן ברשויות המקומיות, הן בארגונים הוולונטריים שעושים מעשי חסד נפלאים, ואני נתקל בהם בתחומים רבים, והן במשרדי הממשלה – כל התביעות האלה שיוגשו, כל בעיה שאתם חושבים שלא טופלה, כולל במשרד החינוך, שאת חושבת שיש משהו שהוא לא בסדר וניתן היה לתקן לעולה החדש שאינו שומע, ואוזני מערכת החינוך נאטמות, תעקפי את המערכת, אל תתביישי מכל מנהלי האגפים והמחלקות.

צבי הנדל: אם את מאמינה שזה נכון, תפני אלי ותאמרי: פניתי לאיש הזה והזה ובסוף נתקלתי בחומה כי אין תקציב, או אין תקן.

צבי הנדל: אני לא בטוח שאפתור את כל הבעיות, אבל לפחות שנדע.

ד"ר שרה זנדברג: למשל, גיל 21.

ד"ר שרה זנדברג: פניתי לוועדות חריגים ולאין סוף מקומות.

צבי הנדל: אני מבקש שתכתבי בתמצית למי פנית ומה התשובה שקיבלת.

צבי הנדל: דבר נוסף חשוב הוא חקיקה.

צבי הנדל: אני מבקש מכם שנושאי חקיקה, כמו הענין של יוצאי צבא שלא מקבלים משכנתה, זה תיקון חקיקה.

צבי הנדל: היה לי הכבוד והזכות להוביל את החקיקה הזאת בתקופה של ממשלת נתניהו, אז הייתי פעיל מאד בוועדת הכספים, ואני "אשם" ברוב הדברים שנוגעים להפרדה בין יוצאי צבא לבין לא יוצאי צבא, כי לא עלה בדעתי הדבר שאת מעלה.

צבי הנדל: כל נושא שאתם חושבים שחייב חקיקה על-מנת לפתור אותו, והוא דבר צורם ובולט כמו זה, אני לא צריך לחכות לממשלה.

צבי הנדל: גם אם הממשלה לא תסכים לדבר הזה, אני מניח שחברי כנסת מכל המפלגות יתמכו בו.

צבי הנדל: מלה אחרונה כללית.

צבי הנדל: אנחנו אנשים מנומסים, וטוב שכך.

צבי הנדל: אתם חושבים שדברים שהם נכונים יסתדרו, כי בסוף האמת מנצחת.

צבי הנדל: טוב שאתם חושבים כך, ובעזרת השם בסוף האמת מנצחת, אבל צריך להילחם בשביל זה.

צבי הנדל: אני רוצה שתהיה ביניכם התכתבות ואני רוצה שתסגרו את כל הבעיות שהועלו פה, ומה שלא מסתדר לאחר שלושה שבועות, תביאו אלינו.

צבי הנדל: יכול להיות שאני אקיים עוד דיון, אבל אז לא נאמר "תכננו" אלא "כבר עשינו".

צבי הנדל: מידע הוא דבר מאד חשוב לכולם, ודאי לבן-אדם שהגיע לארץ חדשה, שלא זו בלבד שמזג האוויר השתנה והפרצופים השתנו, גם השפה השתנתה והכל משתנה, ובשביל בן-אדם כזה כל פיסת מידע היא עולם ומלואו.

צבי הנדל: מאחר שמדובר בקבוצה קטנה של עולים חרשים אנחנו יכולים לפנק אותם, כי חוץ מהחרשות יש להם עוד כמה בעיות שלאחרים אין.

צבי הנדל: לפעמים אפילו סביבה תומכת, אמא, אבא, אחות, אח, גם הם חדשים, גם הם לומדים שפה חדשה.

צבי הנדל: כל הדברים האלה יחד עושים את המקרה הספציפי הזה מאד-מאד קשה, כמעט יותר מאשר מוגבלות אחרת.

צבי הנדל: כשראיתי בטלוויזיה את ההפגנה של החרשים, השוטרים צעקו והחרשים רצו לצעוק אבל הם עשו סימנים כי הם לא יכולים לצעוק, בכיתי כמו ילד.

צבי הנדל: וכל זה מתעצם יותר כשאנחנו מדברים על עולים חדשים.

צבי הנדל: אני הארכתי קצת בהטפת מוסר, לא בגלל שאתם זקוקים להטפת המוסר שלי, אבל בריצה היום-יומית שלנו אנחנו עסוקים באלף ואחד דברים ושוכחים לפעמים באיזו קלות אנחנו יכולים לעשות יותר, ואנחנו מדברים על אוכלוסייה שכל אחד מאתנו יכול לעשות למענה יותר.

צבי הנדל: לא כעסתי על אף משרד, אבל אני מבקש שתלכו הביתה עם הדברים ששמעתם פה, ומה שלא מסתדר תחזרו לפה, כי יש לנו את זכות הצעקה ואולי גם קצת יותר מזה, לא רק מוסרית אלא גם כוחנית בכנסת - הצעות חקיקה.

צבי הנדל: זה תלוי בכם, תפנו אלי.

צבי הנדל: תודה רבה לכם.

צבי הנדל: הישיבה נעולה.

צבי הנדל: - - - - - - -