ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 145, 2001-06-25 10:00

צבי הנדל: בוקר טוב, ברוכים הבאים.

צבי הנדל: חבל שהנסיבות הן כאלה.

צבי הנדל: יש לי בקשה - מאחר שאנחנו בחדר קטן יחסית למספר האנשים, וכל לחישה עושה רעש, אני מודיע מראש שאני מאפשר לדבר כמה שרוצים, אבל בחוץ.

צבי הנדל: מי שנמצא פה ידבר רק על-פי רשות דיבור, כי אחרת לא נשמע זה את זה.

צבי הנדל: כמי שגר באזור שספג אבדות ופיגועים מכל הסוגים האפשריים, אני מודע היטב לכל סוגי הפיגועים ולעגמת הנפש העצומה, לקושי העצום של המשפחה שבתוכה נגרם האסון, ובלי דמיון מפותח מדי, אם אני מוסיף על כל הצער והקושי הזה גם את העובדה שרובכם עולים חדשים, מבורכים, שכמות הנושאים שאיתם אתם צריכים להתמודד גם כשאין צרה ואין פיגוע היא לאין ערוך גדולה מאשר לכל אזרח אחר במדינת ישראל, אני מניח שהניסיון הוא כמעט על-אנושי, ולכן כל עם ישראל קיבל בהערכה עצומה את ההתמודדות של המשפחות שיקיריהן נפגעו.

צבי הנדל: הזמנו היום להשתתף בישיבה רק משפחות שיקיריהן נפגעו או נפצעו בכל הרמות.

צבי הנדל: לא הוזמנו משפחות ששכלו את יקיריהן, גם מסיבות טכניות, אבל לא רק.

צבי הנדל: לפני כשבועיים קיימנו ישיבה בוועדת הכספים, שיזמה אותה חברת-הכנסת סופה לנדבר, על מנת לראות במה מדינת ישראל, באמצעות הביטוח הלאומי במקרה הזה, עוזרת למשפחות שנפגעו.

צבי הנדל: קיבלנו סקירה, נתונים ופרטים, אבל לא פגשנו באותה הזדמנות את המשפחות, אלה שזקוקות לתמיכה ולעזרה.

צבי הנדל: הפרטים שקיבלנו מהביטוח הלאומי השביעו רצון בסך-הכל, אבל חשוב לנו לשמוע את המשפחות, ראשית אם הן מודעות למה שהמדינה והביטוח הלאומי מוכנים לתת, ושנית, אם הן מטופלות כראוי ואם יש נקודות שבהן הן זקוקות לעזרה נוספת, שלא ניתנת להן.

צבי הנדל: זאת ההזדמנות לשים על השולחן גם את הדברים הטובים, זה לא מזיק, אבל בעיקר את הדברים שמהווים קושי, כדי שנראה, בסיום הישיבה, אילו נקודות פתוחות ובלתי פתורות קיימות, ובעזרת השם נפתור אותן, כך שלפחות דברים טכניים לא יעיקו על המשפחות שסובלות סבל רב גם כך.

צבי הנדל: אני מציע שראשונה תדבר גברת רות בראון.

רות בראון: לא, לא אני.

רות בראון: המשפחות.

צבי הנדל: טוב, מקבל, למרות שכל משפחה יודעת את הבעיה שלה, וממך יכולנו לקבל רקע קצת יותר כללי.

רות בראון: אני מעדיפה שזה יהיה המקום של המשפחות.

צבי הנדל: טוב, אז נתחיל באמת, כהצעתה של הגב' בראון, עם המשפחות, ובעניין הזה, מי שיתנדב ראשון ידבר ראשון, ומי שלא יודע עברית על בוריה, יהיה מי שיתרגם את דבריו, כך שאפשר לדבר במקרה הזה גם בשפה זרה, כמו רוסית, שיש כאלה שאומרים שהיא השפה הראשונה בישראל.

גרמן מורבצ'יק: קשה לי להתחיל במשהו.

גרמן מורבצ'יק: יהיה לי יותר קל אם מישהו יתחיל בנושא, ואני אמשיך - - -

צבי הנדל: אני אעזור לך - ספר לנו איך טיפלו בך ובמשפחה.

גרמן מורבצ'יק: אני מרגיש שמטפלים בנו ולא עוזבים אותנו.

גרמן מורבצ'יק: אני מייצג משפחה שאנשים בה נהרגו בפיגוע בתאריך 18 במאי בקניון בנתניה, וחלק נפצעו קשה.

גרמן מורבצ'יק: שם המשפחה של אחותי סורוקין.

גרמן מורבצ'יק: בעלה נהרג.

גרמן מורבצ'יק: היא נפצעה קשה, היתה חודש ימים בטיפול נמרץ, והאחיין שלי, הבן שלה, היה כשבועיים בטיפול נמרץ.

גרמן מורבצ'יק: החברה שלי, אפשר להגיד כלה, כי עמדנו להתחתן, נהרגה גם היא באותו פיגוע.

גרמן מורבצ'יק: יחד איתם.

גרמן מורבצ'יק: בקניון.

גרמן מורבצ'יק: זהו.

גרמן מורבצ'יק: שמי גרמן.

גרמן מורבצ'יק: אני חייל בשירות סדיר בצה"ל.

גרמן מורבצ'יק: קשה לי באמת להגיד משהו, כי כל מה שעד עכשיו ביקשנו, קיבלנו.

גרמן מורבצ'יק: אין משהו מסוים לבקש.

גרמן מורבצ'יק: ממש מרגישים טיפול, גם מצד סל"ע, כל יום באים אלינו אנשים, את רות בראון אני רואה כל יום, וגם מביטוח לאומי, עובדת סוציאלית שקוראים לה סווטלנה צח מגיעה, ומסבירה, ומביאה ומדברת - מרגישים טיפול.

גרמן מורבצ'יק: אין לי על מה להתלונן - - -

צבי הנדל: זאת לא מיצווה להתלונן, אני שמח לשמוע.

גרמן מורבצ'יק: לא, כאילו, אין לי משהו נוסף לבקש, כי יש הכל.

צבי הנדל: מצוין, זאת אומרת שאתה מרגיש שגם החלק ההתנדבותי וגם החלק הממסדי הישראלי מטפלים לשביעות רצונך.

גרמן מורבצ'יק: כן.

מרינה סולודקין: ובצבא נתנו לך חופש?

גרמן מורבצ'יק: גם זה.

גרמן מורבצ'יק: אני מרגיש מעורבות של כל המדינה.

גרמן מורבצ'יק: בדרך כלל, אם אני מגיע למקומות שפותרים שם דברים, אני מבקש משהו.

גרמן מורבצ'יק: אבל הפעם אין לי מה, הכל יש לי.

גרמן מורבצ'יק: אפילו חבל לי שאני מפספס הזדמנות.

צבי הנדל: בהצלחה, שיהיה לך רק טוב.

גב' דיאטלב: אני הדודה של אוקסנה דיאטלב, שנפגעה בדולפינריום, אמה יושבת כאן אבל אינה דוברת עברית.

גב' דיאטלב: רציתי להגיד תודה רבה לביטוח הלאומי ולסל"ע רמת-גן, ורציתי גם לבקש עוד משהו - הילדה נמצאת עדיין בבית-חולים איכילוב.

גב' דיאטלב: יש לה רגל ויד שבורות, פגיעה שנייה, ואמא שלה חייבת להימצא כל הזמן בבית-החולים, היא לא עובדת.

גב' דיאטלב: הם גרים בבית של חדר וחצי כמעט ביער, ליד הפארק הלאומי, דירה רטובה מאוד וחשוכה מאוד.

גב' דיאטלב: קשה יהיה להכניס לשם כיסא גלגלים אפילו שזו קומת קרקע.

גב' דיאטלב: הילדה מפחדת לחזור הביתה בגלל זה.

גב' דיאטלב: יש להם גם כלב, דני גדול, זה הכלב של הילדה, והיא אומרת שתישאר בחוץ.

גב' דיאטלב: האמא חולה, עכשיו היא כל הזמן ליד הילדה, אין כסף, איך יחיו בעתיד אינני יודעת.

גב' דיאטלב: הבטיחו מביטוח לאומי רמת-גן, שימצאו למשפחה דירה אחרת לשכור, אבל עדיין אין תוצאה.

צבי הנדל: אני מבין שהדירה היא בקומת קרקע, אבל היא קטנה מדי, חדר וחצי, ועם כיסא גלגלים אי-אפשר להיכנס אליה.

נטשה קורץ-גולפנד: הדירה אינה מתאימה לכיסא גלגלים.

צבי הנדל: אני הבנתי, היא מדברת מצוין.

גב' דיאטלב: ובגלל הדירה, וכל הבעיות, הילדה היא עכשיו בדיכאון גדול, מפחדת מחושך, מהכל, ואומרת: "יותר טוב שאשאר בבית-חולים", אבל זה לא פתרון, נכון?

גב' דיאטלב: אני מבקשת את עזרתכם - - -

צבי הנדל: למי פניתם עם הבעיה, לביטוח לאומי?

גב' דיאטלב: כן, לביטוח לאומי ברמת-גן.

גב' דיאטלב: הם אמרו שאולי יעזרו, אבל בינתיים אין תוצאה, ואני לא יודעת איך הם יוכלו לחיות גם בעתיד.

גב' דיאטלב: האמא בת 48.

צבי הנדל: אמרת שיש שתי בעיות – בעיה אחת היא שלאמא אין עבודה, וזאת בעיה עוד מלפני הפיגוע - - -

גב' דיאטלב: כן, והיא לא יודעת עברית, וגם לה יש כל מיני מחלות.

גב' דיאטלב: לפני כן עבדה כמטפלת וקיבלה משהו כמו 1,600 ש"ח.

גב' דיאטלב: גם זה לא מספיק.

סופה לנדבר: מה המקצוע שלה?

גב' דיאטלב: ברוסיה עבדה בנגרייה.

צבי הנדל: תודה רבה.

אירינה ניסנוב: זה אבא שלי, אליעזר ניסנוב.

אירינה ניסנוב: הוא נפגע בחדרה בנובמבר.

אירינה ניסנוב: הוא איבד את הראייה, ארבעה חודשים הוא היה בכיסא גלגלים, עבר ניתוח ברגל וגם בעיניים.

אירינה ניסנוב: קשה.

אירינה ניסנוב: קשה לו נפשית.

סופה לנדבר: מתי עליתם ארצה?

אירינה ניסנוב: בשנת 95'.

צבי הנדל: אתם מקבלים עזרה מהביטוח הלאומי גם בנושאים נפשיים?

אירינה ניסנוב: אנחנו גרים במושב קציר.

אירינה ניסנוב: כשאנחנו נוסעים במונית לרופא, ביטוח לאומי משלם לנו, אבל יש עוד נסיעות שאנחנו צריכים לנסוע, וזו בעיה – אנחנו לא יכולים לשלם על נסיעות במונית.

אירינה ניסנוב: הביטוח הלאומי גם משלם למטפלת, אבל זה לא מספיק, ואני לא יכולה לעבוד, כי אני צריכה להיות כל הזמן לידו.

אירינה ניסנוב: המטפלת באה והולכת, ואני צריכה להיות על ידו - הוא לא רואה.

צבי הנדל: מה התשלום שאתם מקבלים מהביטוח הלאומי?

אירינה ניסנוב: עכשיו יש לאבי נכות מאה אחוז.

אירינה ניסנוב: זה זמני.

אירינה ניסנוב: הוא כל הזמן צריך להתייצב בביטוח לאומי, וזה קשה לנסוע כל הזמן מקציר לחדרה, לביטוח לאומי.

אירינה ניסנוב: עניין הנסיעות קשה, וקשה גם שכל הזמן מישהו צריך להיות איתו.

אירינה ניסנוב: אני גרושה, עם שני ילדים, ולא יכולה לעבוד - - -

צבי הנדל: אתם גרים יחד?

אירינה ניסנוב: כן.

אירינה ניסנוב: במושב קציר.

צבי הנדל: כמה אתם מקבלים כל חודש מביטוח לאומי?

אירינה ניסנוב: אני משפחה לחוד, אבל לאבא נתנו לפני שבועיים מקדמה.

אירינה ניסנוב: כל התיק שלו בירושלים, ונתנו לו בינתיים מקדמה - 5,000 ש"ח, וקודם היתה לו חופשת מחלה שישה חודשים.

אירינה ניסנוב: הבעיה היא שהוא לא יכול לנסוע באוטובוס.

צבי הנדל: בעצם את אומרת שיש טיפול, אבל ההיקף הכספי לא מספיק לצרכים נוספים שקיימים מעבר לטיפול הספציפי.

אירינה ניסנוב: סל"ע עזרו לנו גם עם מטפלת, שעבדה מעבר לשעות שהביטוח הלאומי מקציב, וזה בכל זאת לא מספיק.

סופה לנדבר: לכמה שעות אתם מקבלים מטפלת?

אירינה ניסנוב: שמונה שעות כל יום.

צבי הנדל: הם מקבלים מלא.

אירינה ניסנוב: אבל הבעיה היא שהוא לא ישן בלילה.

אירינה ניסנוב: הוא קם, יושב, שני כדורי שינה לא עוזרים לו לישון.

אירינה ניסנוב: יש לו בעיה עם האוזן, שבגללה הוא שומע רעש בתוך הראש.

אירינה ניסנוב: יש לו חור באוזן.

אירינה ניסנוב: והוא הולך קצת ככה, צולע.

צבי הנדל: טוב, יש לך עוד כוח?

אירינה ניסנוב: כוח יש, אבל אני רוצה שאבא שלי יהיה בריא.

אירינה ניסנוב: הוא כל הזמן בוכה, כל הזמן שואל – למה ישבתי באוטובוס?

אירינה ניסנוב: למה אני לא מת?

אירינה ניסנוב: ולנו קשה מאוד לשמוע את זה.

אירינה ניסנוב: הוא היה אדם פעיל, הלך לבית-הכנסת כל בוקר, ועבד, ועכשיו הוא לא רואה, ואפילו לשמוע הוא לא שומע טוב.

אירינה ניסנוב: עוד מעט תהיה לו נינה, הוא רוצה לראות אותה - - -

צבי הנדל: אבל את נראית צעירה בשביל שתהיה לו נינה.

צבי הנדל: מה אגיד לכם - שיהיה לך הרבה כוח.

צבי הנדל: אומרים אצלנו שאלוהים נותן כמה שהבנאדם מוכן לקחת, אז תבקשי ממנו הרבה כוח, שיהיה לך וכך תוכלי להעביר גם לאביך.

אירינה ניסנוב: תודה.

צבי הנדל: שתהיה לו רפואה שלמה.

צבי הנדל: מה אומרים הרופאים לגבי האוזן, יש סיכוי שזה ישתפר?

אירינה ניסנוב: לאוזן לא.

אירינה ניסנוב: אפשר לתפור, רק כדי שלא יכנסו מים.

אירינה ניסנוב: הבעיה היא שיש רעש בראש.

אירינה ניסנוב: בגלל זה הוא גם לא ישן.

צבי הנדל: ובעיניים אין סיכוי?

אירינה ניסנוב: לא.

צבי הנדל: טוב, אני מצטער.

צבי הנדל: שיהיה לכם רק טוב בעזרת השם.

צבי הנדל: נשמע עוד אחד או שניים מההורים.

צבי הנדל: גלינה פלין (מדברת רוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן): אני אמה של קטיה פלין, שנפצעה בדולפינריום.

צבי הנדל: כפי שכבר נאמר פה, ללא סיוע המתנדבים של סל"ע ושל אחרים פשוט לא היינו יכולים לשרוד.

צבי הנדל: הבעיות של כל אלה שהילדים שלהם בבתי-חולים הן מובנות.

צבי הנדל: כולנו בראשינו רופאים, עוסקים כעת ברפואת הילדים שלנו, ובכל מה שיקרה וייפול עלינו לאחר מכן מעבר לדלתות של בית-החולים אנחנו כעת לא עוסקים.

צבי הנדל: שנינו, גם אני וגם בעלי, מובטלים.

צבי הנדל: קיבלנו מביטוח לאומי החזר כסף על נסיעות מהבית לבית-החולים ובחזרה.

צבי הנדל: אני פוטרתי מהעבודה שבוע לפני הפיגוע, ובעלי קיבל עכשיו את הצ'ק האחרון שלו עבור החודש האחרון בביטוח הלאומי כדמי אבטלה.

צבי הנדל: ואני אפילו לא בדקתי מה מגיע לי.

צבי הנדל: כולנו עולים, וכולנו פחות או יותר באותו מצב - יש כאלה שקצת יותר טוב וכאלה שקצת פחות, אבל בגדול, רוב הפגיעות והפציעות הן ברגליים, זה יחייב טיפול ממושך, עוד הרבה מאוד ניתוחים ועבודות שיקום.

צבי הנדל: כעת אני נוסעת מראשון לציון לאיכילוב, העירייה משתתפת וסל"ע עוזרת.

צבי הנדל: לאף אחד מאיתנו אין מכונית, ולא ברור איך נסתדר אחר-כך.

צבי הנדל: אני יודעת רק שהבת שלי צריכה להיות עוד חודשיים בבית-חולים עד לניתוח הבא, מה יהיה לאחר הניתוח אף רופא לא יכול לדעת או להתחייב, וכל זה באי-ודאות מוחלטת.

צבי הנדל: מבחינת התנאים לאחר מכן, מצוקת הדיור היא הבעיה החמורה ביותר.

צבי הנדל: זו בעיה של כל העולים - חמישים אחוז מהעולים לא מחזיקים מעמד בתשלום שכר-הדירה.

צבי הנדל: אבל אצלנו זו בוודאי קטסטרופה, כי היום כל האימהות אינן עובדות, יושבות עם הילדים.

צבי הנדל: אצלי, "למזלי", אם אפשר לומר כך, שנינו לא עובדים, אז האבא יושב בלילות ואני בימים, וגם אמא שלי הגיעה מחבר-העמים, אז היא יושבת עם הבן הקטן, ואנחנו, את הסכומים האלה, של תשלום שכר-דירה, לא מסוגלים להחזיר, ואלה מאיתנו ש- - -

צבי הנדל: הם גרים בשכירות?

יורי שטרן: רובם גרים בשכירות.

יורי שטרן: כמעט שאין כאלה שיש להם דירות משלהם, ולאף אחד אין דירה ציבורית.

יורי שטרן: בדקתי - כמעט שאין כאלה שיש להם דירה משלהם, וכפי שגלינה אמרה, אלה שקנו דירות היום מצטערים על כך, כי אינם עומדים בהחזרי המשכנתא.

יורי שטרן: גלינה פלין (מדברת ברוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן): הילדים כולם עברו טראומה קשה מאוד.

יורי שטרן: אצל הפצועים והפצועות הפגיעה היתה בתחתית הגוף, ואמנם חלק מהם התעלפו לרגעים, אבל כעיקרון הם ראו את כל הזוועות ואת כל הטבח, והתמונות האלה נשארות איתם.

יורי שטרן: הם מפחדים להישאר לבד, ואפילו בבית-החולים, שם יש מסביב הרבה מאוד מבוגרים, הם צמודים ודבוקים להורים שלהם ולא נותנים להם לצאת.

יורי שטרן: אלה שנפגעו מבחינה פיזית פגיעה קלה, ושוחררו הביתה, נשארים בבית במצב נורא, כי הפחדים האלה איתם.

יורי שטרן: פיזית הפציעה שלהם נחשבת קלה, אבל נפשית המצב שלהם איום ונורא, ולמרות שיש סיוע פסיכולוגי, הוא לא מספיק, כי הילד נשאר בסך-הכל לבדו.

יורי שטרן: כשהם בבתי-חולים הם עוזרים ומצילים אחד את השני, אבל כשהם בבתים לבד, זה נורא ואיום.

יורי שטרן: ספציפית לגבי המשפחה שלנו, אני רוצה שהבעל שלי יעבור איזה קורס, כי הוא מהנדס מתימטיקה במקצועו, ומתעסק במתימטיקה שימושית.

יורי שטרן: הוא עבד בכל מיני עבודות בשלוש השנים האלה, אבל עכשיו הוא כבר לא יחזיק מעמד.

צבי הנדל: טוב, תודה רבה, שיהיה לכם בהצלחה.

צבי הנדל: עוד אחת המשפחות, ואז נעבור לשאר.

צבי הנדל: לידה דרנשטיין (מדברת רוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן): אני אמה של נדיה דרנשטיין.

צבי הנדל: הבת שלי פצועה גם ברגליים וגם בריאות.

צבי הנדל: היום משחררים אותה לשיקום.

צבי הנדל: אני חושבת שבשבילה זה פשוט איום, לחשוב איך יהיה יותר מאוחר, כשישחררו אותה הביתה.

צבי הנדל: אנחנו גרים בקומה רביעית בבניין ללא מעלית, וכעת היא מסוגלת לעשות שני צעדים ולא יותר.

צבי הנדל: אני לא יכולה לתאר לעצמי מה יהיה כאשר הבת תחזור הביתה.

צבי הנדל: לפני הפיגוע, שנינו, בעלי ואני, עבדנו, והיינו יכולים להחזיק מעמד.

צבי הנדל: אני, שעבדתי עד עכשיו עשר שעות ביום, לא חושבת שאצליח לעבוד חצי מזה, וגם זה מפחיד.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: ברשותכם, אני רוצה להתקדם, אבל לפני שנשמע את העיריות אני רוצה לזרוק שאלה לחלל האוויר – יש מישהו שיודע על פתרון בנושא הדיור?

צבי הנדל: הועלו פה שתי בעיות – האחת היא קומות, או גודל דירה, והשנייה – העומס של שכר-הדירה.

צבי הנדל: אם יש מישהו פה יודע שהממשלה החליטה משהו בתחום הזה, נשמח לשמוע.

מרינה סולודקין: לפני שבוע היתה ישיבה של סגן שר העלייה והקליטה יולי אדלשטיין עם שר הבינוי והשיכון נתן שרנסקי, והם עשו רשימה של יותר משישים אנשים שצריכים לקבל או דיור ציבורי או, כמו במקרים שאנשים גרים בקומה הרביעית, אפילו דירות, ומסוף השבוע אפשר כבר לקבל את פתרונות הדיור המתאימים.

מרינה סולודקין: שש הדירות הראשונות כבר הגיעו לידי הזכאים.

מרינה סולודקין: יושבים כאן נציגים של משרד הקליטה, שיכולים לספר על זה.

מרינה סולודקין: נמצא כאן מר חביב קצב, הוא ערך את הרשימה.

צבי הנדל: מישהו מהמשפחות יודע על הסיפור הזה?

צבי הנדל: הודיעו למשפחות?

צבי הנדל: לא? טוב.

צבי הנדל: מר קצב, יש לך דברים ספציפיים להוסיף על מה שאמרה חברת-הכנסת סולודקין?

חביב קצב: במקום שנחזור על כל משפחה, אני רוצה לדבר על העקרונות שהגענו אליהם במשותף, משרד השיכון ואנחנו.

חביב קצב: לא צריך לדבר על המקרה, ברור שזה מקרה יחיד וייחודי, ואני מקווה שהוא יישאר יחיד במינו, שלא יהיו לנו עוד מקרים כאלה.

חביב קצב: אנחנו, הודות לעבודה של שרה כהן, מנהלת מחלקת הרווחה, והעובדים שלה, ושל יולנדה שטראוס, מנהלת המחוז, והעובדים שלה, אספנו את כל הנתונים והבאנו אותם, יש לנו כל המפרטים והכל, ישבנו עם משרד השיכון בתאריך 20 בחודש, יום שלישי שעבר, וקיבלנו החלטות.

חביב קצב: חשוב מאוד שנבין את ההחלטות, כי איתן אנחנו צריכים לגשת לביצוע.

חביב קצב: בין ההחלטות קיים קודם כל העיקרון הפרוזאי, הקטן אולי, אבל החשוב ביותר, לא לפגוע בזכאות בסיוע בשכר-דירה של אנשים שהסטטוס המשפחתי שלהם השתנה.

חביב קצב: לצערנו, הרבה משפחות חד-הוריות הפכו למשפחות עם הורים יחידים; הבדלי הסיוע ברמות הזכאות בשכר-הדירה הם דרמטיים בין הסטטוסים האלה, ובדרך-כלל יורד הסיוע במקרים כאלה כמעט לאפס.

חביב קצב: ההחלטה הראשונה היתה לא לפגוע בזכאות הזאת, לשמור על הזכאות של משפחות שכתוצאה מהפיגוע השתנה הסטטוס שלהן, כאילו הסטטוס לא השתנה.

צבי הנדל: על הפצועים אני שואל עכשיו, לא על משפחות שכולות.

חביב קצב: אני רוצה לדבר על הכל, ברשותך.

צבי הנדל: לא, רשותי ניתנת רק לגבי הפצועים.

חביב קצב: אני לא אענה ספציפית.

צבי הנדל: לא, לא שמית, אלא - מה ההחלטות לגבי כאלה שיש להם בעיית קומה רביעית, למשל.

חביב קצב: אם תיתן לי להגיד מההתחלה עד הסוף, עוד מעט ידובר על הפגועים ועוד מעט על הפצועים.

חביב קצב: אז אם כבר, בוא נדבר על הכל.

צבי הנדל: היום אנחנו לא מדברים על הפגועים.

צבי הנדל: זה מה שאני מנסה להסביר, ואני לא מבין למה אתה מתעקש.

צבי הנדל: אין פה פגועים.

חביב קצב: אם אין פה פגועים, אנחנו מדברים על חלק קטן.

חביב קצב: על הפצועים אנחנו אומרים דבר מאוד פשוט - הדבר תלוי בחומרת הפציעה.

חביב קצב: אנשים שלא יכולים לרדת מהקומות שלהם, ואנשים שחייבים להיות בכיסא גלגלים, אנחנו נמצא להם פתרון חלופי כמה שיותר מהר.

חביב קצב: אנחנו מקווים מאוד שישתפו איתנו פעולה, כי ההחלטה שלנו היא לתת את מלאי הדירות בעדיפות מיידית.

חביב קצב: כל מה שיש לנו, אנחנו ומשרד השיכון יחד שמים אותו על השולחן על מנת להתמודד עם הבעיות.

חביב קצב: זה ברמה של הפגועים.

חביב קצב: אני בכל זאת רוצה להגיד נקודה נוספת מאוד חשובה, ברמה של בעלי דירות.

חביב קצב: הוזכר פה הנושא של בעלי דירות שקשה להם להחזיר את המשכנתא.

חביב קצב: זה קשה לכולנו, באופן כללי, להחזיר משכנתא.

חביב קצב: אבל למי שהוא גם פגוע וגם מובטל, עם בעיות של החזרי משכנתא קשה לו שבעתיים.

חביב קצב: אנחנו במשרד הקליטה, יחד עם משרד השיכון, קיבלנו החלטה להביא את האנשים האלה לוועדה מיוחדת, המשותפת לנו, לאוצר ולבנקים, שמטרתה להקל עליהם את ההתמודדות עם נושא המשכנתא.

צבי הנדל: בראשות מי?

חביב קצב: בראשות משרד האוצר.

חביב קצב: כל התיקים בשביל הוועדות האלה כבר בהכנה, על מנת לסייע לאנשים.

גלינה פלין: אפשר לשאול שאלה?

גלינה פלין: רציתי לדעת, איך הם יכולים לדעת מי קם מכיסא הגלגלים עכשיו ומי אחר-כך?

גלינה פלין: כי היום, שלושה שבועות אחרי הפיגוע, כל יום הרופאים מוצאים עוד משהו ועוד משהו לילדים שלנו.

גלינה פלין: אף אחד היום לא יכול להגיד לנו – זהו, זה הסוף, עוד מעט היא קמה.

צבי הנדל: אני אתן לך תשובה, ולא צריך לשאול אף אחד אחר.

צבי הנדל: העובדים הסוציאליים צריכים להיות בקשר איתכם, והם צריכים ללמוד את המצב.

צבי הנדל: שר השיכון וסגן שר הקליטה אינם יכולים לנחש.

צבי הנדל: לכן, העובדים הסוציאליים הם הכלי הכי טוב, שדרכו צריך להעביר את כל הבעיות, ואם לא כל הבעיות ייפתרו – גם אנחנו נמצאים.

צבי הנדל: טוב, אני רוצה לשמוע אחד או שניים מנציגי העיריות.

צבי הנדל: מישהו מנציגי הרשויות המקומיות רוצה להגיד משהו?

צבי הנדל: נשמע את בת-ים, רמת-גן ותל-אביב.

צבי הנדל: נתחיל מבת-ים.

רות בראון: אבל יש פה עוד אחד מהנפגעים שעוד לא שמעת אותו.

צבי הנדל: סליחה, אז הוא קודם לכולם.

צבי הנדל: בבקשה.

צבי הנדל: יורי אברמוב (מדבר רוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן): נפצעתי בפיגוע בנתניה.

צבי הנדל: עברתי זעזועים ויש לפציעה כל מיני השלכות לגבי השמיעה.

צבי הנדל: לפני הפיגוע עברתי ניתוח לב.

צבי הנדל: הודות לסופה לנדבר, נתנו לי דיור זמני במעלות.

צבי הנדל: לפני כן גרתי עם הבן שלי, אבל הבן התחתן ו עזב אותי, ולבד אני לא יכול להחזיק דירה.

צבי הנדל: לא יכול לשלם.

צבי הנדל: לבן שלי יש עכשיו משפחה משלו.

צבי הנדל: הוא עובד?

סופה לנדבר: הוא לא עובד, הוא עבר ניתוח לב.

סופה לנדבר: הוא בן חמישים, לפני פחות מחצי שנה הוא עבר ניתוח לב פתוח.

סופה לנדבר: הודות למשרד הקליטה ולמר קצב שטיפלו בזה בצורה מדהימה ביותר, נמצא לו פתרון דיור זמני, כי הוא היה צריך לצאת מבית-החולים ולא היה לו לאן לצאת.

סופה לנדבר: במקרה, או שלא במקרה, עברנו שם, ופשוט פנינו מיד למר קצב, שבעצם דאג לכך שיהיה לו לאן לצאת, אבל הוא חי מאלף ש"ח - - -

צבי הנדל: אז למה הוא לא עובד עכשיו?

סופה לנדבר: כי הוא עבר ניתוח לב פתוח.

סופה לנדבר: יש לו נכות.

צבי הנדל: אין לו עבודה, זאת התשובה.

סופה לנדבר: לא, הוא לא יכול לעבוד.

סופה לנדבר: הוא קיבל כמה פעמים התקף לב, ואז עשו לו ניתוח לב פתוח, והוא לא נשאר אדם בריא, אלא יש לו נכות.

סופה לנדבר: אז הוא חי מאלף ש"ח, ויש לו סיוטים, והוא לבד, והוא בודד - - - יורי אברמוב (מדבר רוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן):

סופה לנדבר: אני מקבל קצבת נכות מביטוח לאומי, ושישה חודשים אחרי ניתוח הלב הפתוח היה הפיגוע.

צבי הנדל: מה קרה לו בפיגוע?

יורי שטרן: זעזועים, והשמיעה שלו נפגעה.

צבי הנדל: למה הוא זקוק?

צבי הנדל: יורי אברמוב (מדבר רוסית, מתרגם סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן): תודה לסל"ע שעזרו לי.

צבי הנדל: הבעיה המרכזית שלי היא דיור, כי אין לי שום יכולת לשלם שום דבר.

צבי הנדל: תרופות ביטוח לאומי מכסה איכשהו.

צבי הנדל: טוב.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: כן.

צבי הנדל: עיריות.

צבי הנדל: שמעתי שנמצאת פה אשת ראש העיר בת-ים, זה נכון?

חווה שגיא: כן.

צבי הנדל: נתחיל איתך, שמעתי שעזרת לעולים שנפגעו.

חווה שגיא: אני מעדיפה שאשת השטח שלי תדווח.

חווה שגיא: היא עוזרת לי הרבה.

חווה שגיא: בבקשה.

אירנה גנין: אנחנו בבת-ים עובדים יחד.

אירנה גנין: יש קבוצת מתנדבים, עובדי עירייה ומאחורי הקבוצה הזאת עומדת הגברת חווה שגיא, ויחד אנחנו עושים את העבודה.

אירנה גנין: יש בבת-ים 16 פצועים.

אירנה גנין: מתוכם 13 עולים חדשים.

אירנה גנין: אנחנו ביקרנו בכל משפחה- - -

צבי הנדל: כמה זמן את בארץ?

אירנה גנין: אני - עשר שנים.

אירנה גנין: כל מה שעכשיו אנחנו שומעים פה, מההורים שמספרים על הבעיות, מראה שלכל המשפחות יש אותן בעיות - או דיור, או אין עבודה, או אמא ואבא שצריכים להיות בבית-החולים ליד הילדים ואין להם אפשרות לקבל משכורת כי העבודה שלהם היא דרך קבלן, או אנחנו יודעים איך זה - אם אדם לא עובד היום, הוא לא מקבל משכורת, ונוצרו ממש בעיות רציניות.

אירנה גנין: מה שעוד אני רציתי להגיד לכולם פה הוא שההורים לא יודעים מה יהיה בעתיד.

אירנה גנין: אני מקבלת טלפונים, ויש לי קשר עם הורים שהיום נמצאים על-יד הילדים בבית-חולים, וכולם אומרים שאחד מספר לשני מה הוא מקבל זה ומה צריך לקבל, וממש אין להם אינפורמציה נכונה.

אירנה גנין: משפחה אחת אומרת – "אומרים שהילדה שלי צריכה ללכת לשיקום, אין שם תנאים, אין שם מזגן, אין שם מקום להעביר את העגלה", למשל.

אירנה גנין: כולם ממש פצועים, ויש בעיה, כל ההורים עכשיו בפחד, כי לא יודעים מה יקרה מחר.

אירנה גנין: אני חושבת שחייב לבוא מישהו מוסמך ולהסביר למשפחות מה הרשויות יכולות לעשות בשבילן.

צבי הנדל: רגע, אני רוצה להבין - אף אחד מהשלטונות לא נפגש עם המשפחות ואמר להן מה הן יכולות לקבל?

צבי הנדל: ביטוח לאומי, עובדים סוציאליים - - -

אירנה גנין: באים נציגים - - -

גלינה פלין: אם אנחנו שואלים, הם אומרים.

גלינה פלין: אם לא – לא.

גלינה פלין: אירנה גנין: לא ברור להם מה הם יכולים לקבל.

סופה לנדבר: אתה זוכר שכאשר ישבנו בוועדת הכספים, זה בעצם מה שהעלינו.

סופה לנדבר: אלה שהילדים שלהם נהרגו שם מקבלים את הכספים מהמדינה.

סופה לנדבר: אבל לכל המשפחות שהילדים שלהן נפצעו, יש בעיה.

אירנה גנין: הבעיה עכשיו היא שבבית-החולים נשארו ילדים שהם במצב קשה.

אירנה גנין: אבל יש גם בעיה אצל משפחות הפצועים שכבר חזרו הביתה.

אירנה גנין: רק אתמול היינו בכמה משפחות כאלה, והתנאים שבהם האנשים האלה חיים הם קשים ביותר.

אירנה גנין: הם משלמים 500 דולר עבור שכירות, וכל אחד גר או בקומת קרקע או בקומה אחרונה, קומה רביעית בלי מעלית.

אירנה גנין: יש משפחות שאין להן טלוויזיה בבית.

אירנה גנין: אין מקרר, אין מכונת כביסה, אין גז, זה מצב שקשה לראות.

אירנה גנין: חלק מההורים הם בלי עבודה, ועכשיו הם צריכים לנסוע לעשות בדיקות, לקבל תשובות, לביטוח לאומי, כל היום ההורים צריכים לעשות משהו בשביל הילדים, כי הילדים עדיין פצועים קשה, גם אלה שחזרו הביתה.

אירנה גנין: בעיה עם רגליים תמיד לוקחת הרבה זמן.

אירנה גנין: יש עזרה – באים מכל הארגונים, מסל"ע, במשפחות שביקרתי אמרו לי שמסל"ע נתנו צ'ק, מביטוח לאומי, ממשרד הקליטה קיבלו סכום, אבל זה לא מספיק - בגלל הבעיות שיש זה לא מספיק.

אירנה גנין: יש לי גם עוד בקשה אחת.

אירנה גנין: אני לא יודעת איך עובדים במקומות אחרים, בוודאי נשמע עוד מעט.

אירנה גנין: אצלנו בבת-ים יש קבוצה שעובדת יחד - הכל מסודר, יש רשימות, אנחנו ממש עוזרים לאנשים.

אירנה גנין: ויש לי בקשה – שכל האנשים שעוזרים לפצועים, נעבוד יחד.

אירנה גנין: זה יותר קל.

אירנה גנין: כי אנחנו מקבלים עזרה, ותרומות, ואם, למשל, נותנים תרומות ישירות לאנשים, ואנחנו לא יודעים למי נתנו וכמה – אולי למשפחה אחת באו כמה פעמים אנשים ונתנו משהו, ולמשפחה אחרת אף אחד לא בא.

אירנה גנין: יש משפחות שאמרו לי שאף אחד לא בא אליהן.

אירנה גנין: יש אצלנו ילדה, קטטלשווילי, שגיליתי אותה רק אתמול, כשהלכתי לחפש כתובת של בחור שגר בבת-ים אבל אנחנו עדיין לא יודעים את הכתובת שלו, וכך מצאתי את הילדה הזאת, שגם היא פצועה, ואף אחד לא ידע שהיא גרה בבת-ים, היא לא היתה בביטוח לאומי, היא היתה רק לילה אחד בבית-חולים וולפסון ועשו לה ניתוח, ואף אחד לא יודע שהיא פצועה, אף אחד לא בא ואף אחד לא נתן לה כלום.

צבי הנדל: גם לא ביטוח לאומי?

אירנה גנין: גם לא ביטוח לאומי, כי המשפחה לא יודעת שהיה צריך לפנות לשם.

אירנה גנין: האמא אמרה לי אתמול שלא ידעה שצריך לפנות.

אירנה גנין: אולי יש עוד אנשים שלא יודעים, ולכן אני אומרת, שאנחנו צריכים לעבוד יחד, זה יהיה יותר פרודוקטיבי בשביל כולם.

אירנה גנין: היו"ר צבי הנדל: תודה רבה.

חווה שגיא: אני רוצה להוסיף כמה משפטים, אפשר?

חווה שגיא: משפחות העולים החדשים שוכרות דירות ברמה ירודה מאוד.

חווה שגיא: במשפחות שאנחנו הולכים לבקר המקרר אינו עובד, מכונת הכביסה אינה פעילה, אין גז.

חווה שגיא: כשאנחנו רואים משפחה כזאת, שיושבת שבעה, או שמטפלת בילד פצוע, אנחנו מתגברים אותה לעכשיו – מקרר אמנם יישאר גם לימים הבאים, וגם מכונת הכביסה, ואנחנו גם ממלאים את המקרר.

חווה שגיא: אבל מה יהיה לאורך זמן?

חווה שגיא: לכן זה נכון שאנחנו צריכים להיות מתואמים, כולנו, כדי לחזק את המשפחות האלה, כי מצפה להן תקופה מאוד קשה, ואנחנו רוצים לחוש שאתם, הכנסת, איתנו, שאנחנו לא עובדים בחלל ריק.

חווה שגיא: זו הבקשה שלנו.

חווה שגיא: ויש לנו לא רק נפגעי הדולפינריום.

חווה שגיא: יש לנו פצועים גם מלפני זה.

חווה שגיא: לכן זו צריכה להיות הבטחה שלכם.

צבי הנדל: תודה רבה.

צבי הנדל: עיריית רמת-גן.

בת-חן פיליפ: אני רוצה לציין שמוכרות לנו משפחות של פצועים, עולי ברית-המועצות לשעבר ברמת-גן, שלא הגיעו לאגף הרווחה לפני הפיגוע, כי הם מסתדרים לבד, אנשים אמיצים, שעובדים מאוד קשה ומסתדרים בתנאים יחסית ירודים בלי לבוא לאף אחד בדרישות.

בת-חן פיליפ: חלק מהמשפחות האלה גילינו רק עכשיו, כשנפל עליהם האסון הנורא הזה, ואני חושבת שצריך להגיד את זה, כי הרבה מהמשפחות היו ודאי זקוקות לעזרה שלנו כבר לפני כן.

בת-חן פיליפ: מה שקרה עם האסון, ואני מדברת כרגע על הפצועים, ולא על השכולים, זו בעיה של משפחות הפצועים בעיקר, מכיוון שכל תהליך הבדיקה, גם בביטוח הלאומי, ועכשיו אני שומעת שגם במשרד הקליטה, לוקח המון זמן, והמשפחות האלה נמצאות בעצם בתקופת תפר עצומה.

בת-חן פיליפ: בעיריית רמת-גן התחייב ראש העיר לעזור למשפחות לעבור את תקופת התפר הזאת, והוא באמת עוזר ומסייע, ואנחנו עושים כמיטב יכולתנו.

בת-חן פיליפ: הבעיה היא, ואני רוצה בהחלט לחזור על מה שאת אומרת כאן, גברתי, שאת הביטחון שהם זקוקים לו, לטווח הארוך, אף אחד לא יכול להבטיח להם.

בת-חן פיליפ: לא בביטוח הלאומי, לא במשרד הקליטה ולא אנחנו העובדים הסוציאליים, כי אין לנו תשובות.

בת-חן פיליפ: המשפחות צריכות לדעת כמה יקבלו כל חודש בבנק ומה קורה מבחינת שכר-דירה, דיור, גג על הראש.

בת-חן פיליפ: זאת הבעיה הכי גדולה.

בת-חן פיליפ: הפתרון הטוב ביותר היה לסדר דיור ציבורי לכל משפחות הפצועים, כי עד כמה שאני יודעת, המשפחות השכולות מקבלות איזשהי הבטחה לטווח יותר ארוך, ומשפחות הפצועים לא מקבלות את ההבטחה הזאת.

בת-חן פיליפ: גם העזרה הכספית שהן מקבלות מותנית ברמת הנכות של הילדים, וזה אומר שבאמת מדובר בתהליך ארוך, ומדברים על קצבת נכות, שאחר-כך תהיה לחלק פחות ולחלק יותר, ובכל מקרה זה תהליך ארוך.

בת-חן פיליפ: אני מוכרחה להגיד עוד משפט אחד קצר, לציין את סל"ע, שבלעדיהם לא היינו יכולים באמת להגיע לכל המשפחות.

בת-חן פיליפ: מגיע להם שנזכיר אותם.

צבי הנדל: כן, הם באמת "לא בסדר", נכון?

צבי הנדל: טוב, תודה רבה.

צבי הנדל: עיריית תל-אביב.

סמדר ספירמן: אני מנהלת המערכת לטיפול באדם ובקהילה בשעת חירום של עיריית תל-אביב, מערכת שמתייחסת להיבטים השונים, הנפשיים והחברתיים, של מה שקורה לאדם לאחר אסון.

סמדר ספירמן: מי שמטפל באנשים הם כל הגופים - השירות הפסיכולוגי, עובדים סוציאליים, רופאים, אחיות, אנשי חינוך, כל הגופים שמתייחסים לשאלה הזו - מה קורה לאדם לאחר אסון.

סמדר ספירמן: כפי ששמענו פה, באמת הבעיות הן קשות מאוד לאחר אירוע כזה, וההשפעה היא לא רק על הימים הראשונים, אנחנו יכולים לראות אותה לאורך זמן.

סמדר ספירמן: אנחנו בעצם התארגנו וכרגע מתייחסים להיבטים השונים של הפיגוע שאנחנו מדברים עליו.

סמדר ספירמן: נמצאים פה מנהל בית-הספר שבח אבי בנבנישתי והסגנית שלו, והרשות לקליטת עלייה, ובעצם כרגע אנחנו מתייחסים לצרכים של התלמידים ושל המשפחות.

סמדר ספירמן: אני רוצה להדגיש שהטיפול הוא גם פרטני, גם משפחתי, גם קבוצתי וגם קהילתי, כלומר ההתייחסות היא לא רק לאנשים שנפגעו, אלא גם לקהילה שנפגעה, ומבחינתנו קהילה היא למשל כל התלמידים שלמדו בכיתה עם הילד והילדה שנהרגו - אנחנו רוצים לדעת מה קורה להם, איך אפשר לחזור ולעבוד איתם.

סמדר ספירמן: קהילה היא גם כל החברים, שכפי שתיארו פה, היו בבתי-החולים ומלווים את הילדים.

סמדר ספירמן: גם מישהו שלא נפגע מבחינה פיזית, כפי שתיארו פה, אבל היה בפיגוע, זו שאלה לגביו, איך בעצם חוזרים לפעילות.

סמדר ספירמן: כרגע יש לנו תוכנית, יחד עם שותפות-לוס-אנג'לס, שמתייחסת להיבטים שונים – אחד הוא הסיוע החומרי.

סמדר ספירמן: כפי שנאמר פה, יש עזרה ראשונה, גם של ביטוח לאומי, גם הרבה מאוד תרומות של אנשים ושל גופים שפונים ומבקשים לתרום, ארגון שותפות-לוס-אנג'לס תרם לנו הרבה מאוד כספים לתוכנית הזאת, שנקראת תוכנית חוסן, ומטרתה לחזק את הקהילה - גם את קהילת העולים, גם את קהילת התלמידים.

סמדר ספירמן: לדוגמה, גם לשכונת-התקווה, שכמה ילדים משם נהרגו ונפצעו, אנחנו מתייחסים כקהילה.

סמדר ספירמן: עם כל החברים, וכל החבורות של בני הנוער, אנחנו רוצים לנסות לעשות עכשיו פעילויות בקיץ, יש לנו כמה תוכניות, לצאת איתם לכמה ימי עבודה, לעבוד עם המשפחות בקבוצות, ועוד הרבה מאוד פעילויות אחרות.

סמדר ספירמן: מלבד זאת יש לנו סיוע חומרי, אמנם לא בהיבט של דיור, כי לתת דירות אנחנו לא יכולים בעירייה, אבל אנחנו מרכזים, כפי שהציעו מבת-ים, הרבה גופים שפונים, כי זה נכון שהדבר הכי חשוב הוא לתאם בין כולם, כדי שלא תהיה משפחה אחת שדאגו לכל הצרכים שלה, ומשפחה אחרת שאף אחד לא הגיע אליה.

סמדר ספירמן: לכן, בתיאום עם כל הגופים, סל"ע ואחרים, אנחנו מגיעים למשפחות, לכל משפחה יש עובד סוציאלי, עובד רשות של קליטת העלייה, וכמובן ביטוח לאומי שמלווה אותנו.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: מנכ"ל סל"ע.

רות בראון: הימים האחרונים התאפיינו בהמון כאב.

רות בראון: אבל הכאב הזה גם הביא משהו שלא היה קיים קודם בחברה הישראלית, או לא היה קיים במשך שנים - המון נכונות ומוכנות לעזור.

רות בראון: אנחנו קיבלנו למעלה משש מאות פניות ממתנדבים חדשים, דבר שאני לא זוכרת שנים.

רות בראון: מתנדבים שכמובן אי-אפשר להכניס אותם כרגע לפעילות, כיוון שאצלנו ההתנדבות כרוכה בזיהוי האדם המתאים וגם בהכשרה, רכישת מיומנויות וכו', אבל אחד האתגרים החשובים שלנו היום הוא בעצם לקלוט את אותו מערך התנדבותי חדש, גל חדש ואנשים בכל הגילאים.

רות בראון: דורית שפירא היא מתנדבת שלנו, סטודנטית לרפואה, שליוותה למשל את אליעזר ניסנוב מרגע הפיגוע ומלווה אותו עד היום.

רות בראון: כמוה ישנם אנשים בגיל של דורית, ובגילאים אחרים ישנם רבים נוספים, וזה באמת אתגר גדול של החברה הישראלית, ואתגר שלנו כארגון, ואני בטוחה שזה גם אתגר של ארגונים אחרים.

רות בראון: הנושא הנוסף הוא הנושא הכספי.

רות בראון: הציבור פשוט רצה לתרום.

רות בראון: אני יודעת שנפתחו כמה חשבונות בנק, אנחנו עצמנו פתחנו חשבון בנק פשוט כתגובה לרצון של הציבור, ואמנם נאסף בחשבון הבנק סכום של 950,000 ש"ח בערך, שחילקנו אותו בין הזכאים.

רות בראון: שיהיה מאוד ברור - הכסף הזה מיועד אך ורק למשפחות השכולות ולמשפחות הפצועים מהפיגוע בדולפינריום, עם כל ההשלכות שכרוכות בזה.

רות בראון: ישנה ועדה ציבורית - - -

סופה לנדבר: גם לנפגעי הפיגוע בנתניה עזרתם.

רות בראון: ודאי שעזרנו.

רות בראון: אנחנו עזרנו כבר למשהו כמו 6,000 מקרים, ובוודאי שעזרנו גם בנתניה, וגם בחדרה וכו'.

רות בראון: אבל בחשבון שדיברתי עליו יש כספים שהציבור ביקש לתרום לנפגעי הדולפינריום, וזה ציבור שכולל לא רק עולים חדשים, אלא גם משפחה שכולה של ישראלי, וגם שתי משפחות של פצועים מהפיגוע האחרון.

רות בראון: אבל הרוב מופנה כמובן לעולים נפגעי הדולפינריום.

רות בראון: כל הכסף הזה - - -

מרינה סולודקין: היו גם תיירים ועובדים בלתי חוקיים שנפגעו.

רות בראון: חברת-הכנסת סולודקין, כל מי שנפגע שם, אם הוא עולה חדש, אם הוא ישראלי ותיק, אם הוא עובד זר או אם הוא קבור באוקראינה, המשפחות של כל האנשים האלה זכאיות מהקרן הזאת.

רות בראון: הוקמה ועדה ציבורית שבראשה עומד פרופ' דן עמיר, ואיתו בוועדה עו"ד משה פורז, ד"ר ברוך אייל, ואנשים נוספים.

רות בראון: הנושא נמצא כמובן בביקורת ציבורית, וכל שקל הולך אך ורק למשפחות לפי המפתח שנקבע.

רות בראון: המשפחות השכולות קיבלו באופן ראשוני 4,000 ש"ח להתארגנות, ולאחר מכן זה יושלם, בימים אלה אנחנו עוסקים בהשלמת הסכום, לפי אותו מפתח, לעשרים אלף ש"ח לכל משפחה.

רות בראון: משפחות הפצועים - כל פצוע שאושפז בבית-חולים קיבל 3,000 ש"ח, גם זה להתארגנות ראשונית, ואנחנו מתכוונים להמשיך עם הפצועים שוב כל פעם בתשלום של 3,000 ש"ח, לפי תקופת האשפוז.

רות בראון: זה נראה כמו הרבה כסף, 950,000 ש"ח, אבל זה כלום כשמדובר בהיקף הצרכים ובמשך הטיפול שיידרש למשפחות.

רות בראון: ההתלהבות של הציבור היא התלהבות של עכשיו, של שעת חירום, אבל הצרכים של האנשים הללו יתפרסו לאורך חודשים ארוכים ושנים, ופה אני רוצה לומר שבאמת צריך לרתום את כולם, בנוסף למערכת הממשלתית, למשרד הקליטה, לביטוח לאומי, לרשויות המקומיות, באמת החברה צריכה להמשיך להיות שותפה לכל אורך הדרך, גם כאשר האדרנלין קצת יורד, גם כשזה כבר לא בכותרות של העיתונות, גם בעוד חודשים ושנים.

רות בראון: אני חוששת שנזדקק לכוחות האלה, ולכן צריך פה לקחת נשימה ארוכה, וצריך להגיע הרבה מאוד תיאום, הרבה מאוד מערכתיות, כדי שכל המשאבים, גם מהארץ גם מחוץ לארץ, יוכלו ללכת למקום הנכון.

רות בראון: ובבקשה לזכור - אלה נפגעי הדולפינריום, יש כאן נפגעים מנתניה, ונפגעים מחדרה, וממקומות אחרים.

רות בראון: בבקשה לראות את כל הנפגעים כזכאים לטיפול מיוחד, טיפול מערכתי.

רות בראון: אני חושבת שזה המקום שבו ניבחן.

רות בראון: תודה רבה לכולם.

צבי הנדל: תודה רבה לך.

צבי הנדל: נשמע עכשיו את נציג הביטוח הלאומי, ואני מבקש שתדבר בנושא הפצועים בלבד, מא' ועד ת', מה הביטוח הלאומי עושה.

שמואל פינצי: עד ת' קשה לי להגיד, כי לת' עוד לא הגענו, אני חושב שאנחנו בקושי בג'.

שמואל פינצי: אני מנהל אגף שיקום בביטוח הלאומי.

שמואל פינצי: יום אחרי הפיגוע, יצאו עובדי השיקום ופקידי התביעות של הביטוח הלאומי אל כל בתי-החולים ויצרו קשר עם כל המשפחות.

שמואל פינצי: אני עכשיו מוצא את הבמה הנכונה לדבר על הדברים, ואני מבקש – כל משפחה שיש לה שאלות ולא קיבלה תשובות, בבקשה תשאלו.

שמואל פינצי: יש לכם כתובת.

שמואל פינצי: אם פקיד השיקום לא מגיע, יש לכם כרטיס ביקור שלו.

שמואל פינצי: אנחנו פתוחים לכל שאלה, לא בטוח שתמיד תהיה לנו תשובה מיידית, ודאי לא תהיה לפקידי השיקום תשובה מיידית על שאלות מאוד מסובכות, אבל אני מבטיח לכם שתוך שלושה-ארבעה ימים תקבלו תשובות לרוב השאלות.

שמואל פינצי: אנחנו בביטוח לאומי בהחלט במצב קשה.

שמואל פינצי: גם לנו, כמו לכם, יש עדיין הרבה שאלות.

שמואל פינצי: במצבים אורטופדיים, או בבעיות כמו כוויות, הדברים משתנים מהיום למחר, ואנחנו, ממש כמוכם, עוד לא יודעים בדיוק באיזה מצב אנחנו נמצאים, לכן אני מבין מאוד את השאלות שאתם נמצאים בהן.

שמואל פינצי: הדברים הם דינמיים ומשתנים.

שמואל פינצי: אני רק יכול להבטיח – בעיות כספיות שנוצרו בעקבות הפיגוע, נמצא להן פתרון.

שמואל פינצי: ואם מישהו, אמא או אבא, נמצא ליד מיטת פצוע בגלל האירוע, ונעדר מהעבודה, נכסה את ההכנסה שהוא לא מקבל ממקום העבודה.

שמואל פינצי: אנחנו לוקחים על עצמנו את כיסוי הדבר הזה.

צבי הנדל: ואם הוא לא עבד והיה בחיפוש עבודה?

שמואל פינצי: אם הוא לא עבד וקיבל הבטחת הכנסה – ימשיך לקבל הבטחת הכנסה.

שמואל פינצי: אבל אני יודע, שמעתי שאחת משתי הגברות שדיברו, אני מצטער שכרגע אני לא זוכר מי מהן, היתה אחרי פיטורין, נכון?

גלינה פלין: נכון.

שמואל פינצי: אנחנו נמשיך לשלם, לפחות חודש-חודשיים, אם היא צריכה להיות עם הבת שלה, כאילו שהיא ממשיכה לעבוד, ונשלים לאותה רמת הכנסה שהיתה.

שמואל פינצי: את זה אני כבר יכול להבטיח.

שמואל פינצי: מי שלא עבד, והיה במצב כרוני של אי-עבודה, אין פה הפסד הכנסה, הוא ודאי מצא פתרון בכל דרך מערכתית אחרת, ושם ימשיך למצוא את הפתרון שלו.

שמואל פינצי: בעיות שנובעות כתוצאה מהפיגוע עצמו - משפחה שגרה רחוק וצריכה להיות יום ולילה כמעט ליד מיטת הפצוע – נכסה את ההוצאות שלה, ואנחנו מכסים הוצאות של בית-מלון או לינה קרוב לבית-החולים.

שמואל פינצי: אנחנו בהסדרים עם תל-השומר, בהסדרים עם איכילוב ואנחנו משלמים את המלוניות ליד אותם בתי-חולים.

שמואל פינצי: נסיעות – ודאי וודאי.

שמואל פינצי: אוכל בזמן שאדם נמצא שם – ודאי.

שמואל פינצי: כל הוצאה שנובעת מהפיגוע אנחנו בהחלט לוקחים על עצמנו לכסות, וגם בעניין זה, תהיו בקשר עם פקידי השיקום - הם ילוו אתכם לא רק עכשיו, אלא גם אחרי השחרור, וכמו שאמרה הגברת, יש לנו אלפי משפחות בטיפול, ומאות המשפחות של הפיגועים האחרונים, נתניה, חדרה וגם עכשיו, הן בטיפול שלנו וימשיכו להיות בטיפול.

שמואל פינצי: אם יש עוד שאלות אני מוכן לענות.

צבי הנדל: אני מאחל לכם שתהיו מובטלים בעתיד.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: עכשיו נשמע את חברי-הכנסת, אבל לפני זה אני חייב להעיר בעקבות דבריהם של נציגי העיריות - דווקא מבת-ים שמעתי את ההערה, וכולם הינהנו בראש, שחסר לאנשים מידע.

צבי הנדל: אנשים לא יודעים מה לבקש, לא תמיד יודעים מה מגיע להם.

צבי הנדל: אני מצפה שבחזית הזאת של האינפורמציה תהיה בדיוק העירייה, כלומר שהעירייה היא זאת שתביא את החוברת של הביטוח הלאומי לידי האנשים.

צבי הנדל: העובדים הסוציאליים של העירייה.

צבי הנדל: לשכות הרווחה הרי נמצאות בעירייה.

צבי הנדל: לכן, בחזית האינפורמציה צריכה להיות העירייה, ובמקומות שבהם זה לא קיים, אני מבקש שתעשו את זה.

צבי הנדל: זה ממש מתבקש - זה לא כסף, זה עניין של תשומת לב.

יצחק גאגולה: הביטוח הלאומי לא צריך גם הוא להוציא חומר כתוב?

רות בראון: הוציא.

רות בראון: יש פה.

צבי הנדל: בואו לא נטיל את המשימה אחד על השני.

צבי הנדל: באופן טבעי, בן-אדם שמקום מגוריו במקום מסוים, פונה לעירייה בעניניו, והחומר צריך להיות באותה עירייה, אם חסרה אינפורמציה.

צבי הנדל: אם יש אינפורמציה, אז יש.

צבי הנדל: נמשיך.

שמואל פינצי: אם אפשר, אני רוצה לומר משפט אחרון.

שמואל פינצי: הביטוח הלאומי הוציא חוברות מתעדכנות בעברית, ורק לפני חודש הוצאנו גם חוברות זהות ברוסית, אני רואה שהגברת מחזיקה חוברת כזאת וגם מחלקת.

שמואל פינצי: אני מצטער שהבאתי רק זוג בעברית וזוג ברוסית, אבל אני בהחלט יכול לשלוח, ואפשר להפיץ לכל מי שרוצה.

צבי הנדל: תודה רבה.

סופה לנדבר: אדוני היו"ר, אני קודם כל רוצה להגיד למשפחות השכולות ולמשפחות - - -

צבי הנדל: יש לי רק בקשה, שכחתי להגיד.

צבי הנדל: אני מבקש מחברי-הכנסת מה שלא ביקשתי מאחרים - להתמקד.

סופה לנדבר: אני אקצר, אבל יחד עם זאת אני רוצה לשלוח איחולי הבראה שלמה לפצועים.

סופה לנדבר: עם חלק מהמשפחות אנחנו בקשר, ואני רוצה להמליץ, אדוני היו"ר, להקים תת-ועדה של הוועדה הזאת, שתעסוק בסיוע דווקא לעולים חדשים בסיטואציות דומות.

סופה לנדבר: יכול להיות שזה מה שצריך לעשות, בעקבות מה ששמענו על הסיוע שהמשפחות האלה קיבלו, ומקבלות, ממוסדות המדינה, מהממשלה, מסל"ע ומארגונים אחרים של מתנדבים, מהעיריות ומהאזרחים הפשוטים, כדי לרכז את הסיוע ואת כל הדברים ששמענו עליהם, ושכל המשפחות יהיו בקשר עם התת-ועדה הזאת, כדי שנוכל לעזור לכולם, בלי יוצא מן הכלל, כי אני חושבת שככל שהאירוע יהיה יותר רחוק מאיתנו, המשפחות יהיו יותר זקוקות לעזרתנו.

סופה לנדבר: שנית, אני אומרת שוב שאני חושבת שנצטרך לחזור לוועדת הכספים ולקבל סיוע מיוחד של מדינת ישראל לאנשים שהילדים שלהם נפצעו.

סופה לנדבר: כי שמענו, וגם קראנו מה כתוב בחוברות האלה שקיבלנו מהביטוח הלאומי, שהן חוברות טובות, אבל פשוט לא הגיעו לכל משפחה, בגלל אותו חוסר ריכוז של כולנו לאותה מטרה, ובכל אופן אני אומרת שכנראה נצטרך שוב לפנות לוועדת הכספים ולממשלת ישראל, כדי לאשר סכום מסוים לסיוע מיוחד למשפחות שהילדים שלהן נפצעו.

סופה לנדבר: דבר שלישי שאני צריכה להגיד הוא שגם אנחנו, שני ארגונים וולונטריים – הפורום הציוני והתאחדות יוצאי ברית-המועצות לשעבר, פתחנו קרן, והשבוע אנחנו מתחילים לחלק את הכספים, לא לפני שנסיים את איסוף הכספים.

סופה לנדבר: אנחנו לא קיבלנו סכום כמו שקיבלו בסל"ע, אבל זה לא משנה.

סופה לנדבר: הלב הטוב של אנשים, לעתים קרובות מבוגרים, שאין להם כסף, ושכל אחד הגיע ותרם עשרה שקלים, עשרים שקל, פשוט מתוך רצון לתמוך במשפחות האלה, אני רוצה להעביר פה את החום הזה, שמשפחות ביקשו להעביר לאנשים שנפצעו ונפגעו.

סופה לנדבר: זה פשוט מחמם את הלב, ישראל היפה, כמו שפעם אמרה רות בראון בעיתונות.

סופה לנדבר: אני גם צריכה להגיד שאתמול התקשרה אלי לודמילה תיכון, אשתו של דן תיכון, ואמרה שהיא מוכנה, בסיוע של מתנדבים בצרפת, לקחת ארבעים ילדים ולנסוע איתם, בסיוע של פסיכולוגים, ויכול להיות שלילדים שכבר יצאו מבתי-החולים ומסוגלים לנסוע זה יהיה דבר נפלא.

סופה לנדבר: אני חושבת שזה שיהיה איזשהו סיוע פסיכולוגי זה חשוב, מפני שלעתים קרובות הם צריכים להיות יחד ולקבל עזרה, כמו שאמרה האמא של הילדה, ואני חושבת שזה יכול לעזור.

סופה לנדבר: ושוב אני רוצה להגיד שאנחנו מרגישים, ואני מקווה שגם המשפחות מרגישות, שהאזרח מהשורה רוצה לתמוך במשפחות.

מרינה סולודקין: קודם כל אני מאחלת החלמה לפצועים ושיקום מושלם למשפחות.

מרינה סולודקין: באמת ראינו את הפנים היפות של החברה הישראלית בימים הקשים האלה, ואני רוצה לומר שבנוסף לקרנות שסל"ע פתחה, והפורום הציוני וגם התאחדות יוצאי ברית-המועצות לשעבר, יש גם יוזמות עממיות - אני הייתי בהרבה ערים קטנות, בשדרות למשל תורמים פנסיונרים חמישה-עשרה שקלים, והם מבקשים להגיע ישירות למשפחות.

מרינה סולודקין: אנשים מבוגרים הם קצת חשדנים, ורוצים לתת למשפחות את תרומתם בצורה ישירה.

מרינה סולודקין: אני, כמו אחרים, מטפלת גם - - -

צבי הנדל: בעיקר הם חושדים בחברי-כנסת, נכון?

מרינה סולודקין: לא.

מרינה סולודקין: במקרה הזה לא, וגם לא בקהילה שלנו.

מרינה סולודקין: כמו אחרים אני מטפלת גם במשפחות הרוגים ופצועים, ויש מקרים מאוד מסוימים, של תיירים, עובדים בלתי חוקיים שהגיעו לארץ, שבימים הראשונים הם היו בפחד שיגלו שהם בלתי חוקיים.

מרינה סולודקין: אחר-כך הם טילפנו ללשכתי, הם לא ידעו כלום, לא הבינו כלום ונדהמו לשמוע שיש להם זכויות במדינת ישראל, ואנחנו, יחד עם הביטוח הלאומי ועם גופים אחרים, מסבירים להם איך להגיע להבנות וגם איך לקבל את הכסף שמגיע להם.

מרינה סולודקין: מה שאני רוצה לומר הוא, שלפי מה ששמענו כאן, עם כל המאמץ שעושים, רואים שאין הרבה תיאום, והרשויות המקומיות, משרד הקליטה, צריכים להתאחד לדברים האלה.

מרינה סולודקין: אני לא יודעת בנושא של תת-ועדה, אולי אנחנו יכולים להקים תת-ועדה כזאת לכמה חודשים, אבל מה שחשוב יותר הוא התיאום באזורים.

מרינה סולודקין: רמת-גן, בת-ים, תל-אביב וערים אחרות.

צבי הנדל: בתור קריאת ביניים, אני חוזר לרשויות – הרשויות המקומיות, כסף אין להן, אבל לתאם בין הגופים זה בהחלט משהו שהן יכולות וצריכות לעשות.

סמדר ספירמן: אנחנו בעצם עושים את התיאום.

צבי הנדל: אני מציע לכולם להשתדל לעבוד עם לשכות הרווחה של הרשויות המקומיות, ואני מציע שהרשויות עצמן ימשכו אליהן סמכויות.

צבי הנדל: סמכויות לא מקבלים.

צבי הנדל: לוקחים.

מרינה סולודקין: זה אולי לא כל-כך קשור לעניין החומרי, אבל בסיעה שלנו, אנחנו נתנו לחוק המאבק בטרור את התאריך של הראשון ביוני, של הפיגוע בדולפינריום, ואנחנו מאמינים שנוכל להעביר את החוק הזה, ולגרום לכך שהוא יהיה גם חוק בינלאומי.

מרינה סולודקין: מאבק בטרור הוא עניין של קודש.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: חבר-הכנסת נודלמן.

צבי הנדל: ברוך הבא לארצנו.

מיכאל נודלמן: אני צריך להגיד שאחרי הפיגוע בדולפינריום ראינו שבכל העולם, לא רק בארץ, מאוד סובלים מהפיגוע הזה.

מיכאל נודלמן: אני גם רואה שכל העם הישראלי מרגיש יחד עם המשפחות שיש בהן פצועים או הרוגים.

מיכאל נודלמן: שמעתי את כל הדברים שנאמרו פה, גם אני חושב שצריכים לרכז את כל הדברים בעיריות, אבל יש דבר אחד שאני רוצה להדגיש – בעיית הדיור היא באמת בעיית הבעיות.

מיכאל נודלמן: אנחנו דנו כאן הרבה בבעיה הזו, והבעיה מחריפה עבור אנשים שנכנסו לבעיה נוספת – מי שנפגע, מי שפצוע, ובגלל זה אני חושב שלא מספיקים דיבורים.

מיכאל נודלמן: אנחנו כנסת, גוף מחוקק, ואני הנחתי היום הצעת תיקון חוק על שולחן הכנסת, שנפגעי פעולות איבה צריכים לקבל דירות, או תוספת לסיוע בתשלום שכר-דירה, ממשרד הביטחון.

מיכאל נודלמן: 95% משכר-הדירה.

מיכאל נודלמן: אני מבקש מיו"ר הוועדה ומהוועדה שלנו, שהחוק הזה יעבור, בעדיפות ובתמיכה של חברי הוועדה.

צבי הנדל: אם תתנהג יפה, נעזור.

צבי הנדל: כן, חבר-הכנסת צינקר.

אלכסנדר צינקר: אני לא רציתי לדבר, עדיף לעשות משהו, אבל אני מסכים עם מה שנאמר בנושא האינפורמציה - אני מומחה בתחום, ואני חושב שבעיריות צריך להקים מרכזי מידע ולעשות תיאום בין כל הארגונים והגופים - משרד הקליטה, הביטוח הלאומי, סל"ע וחברות אחרות, וצריך להיות מקום שכל אדם שיש לו בעיות יכול לפנות אליו כדי לדעת מה לעשות.

אלכסנדר צינקר: זה מכיוון אחד.

אלכסנדר צינקר: מהכיוון השני, גם האנשים עצמם צריכים להודיע אם משהו לא בסדר, כי לפעמים אנחנו שומעים שמשפחה קיבלה איזשהו סכום וכו', ואחר-כך אנחנו מדברים עם המשפחה, והם אומרים: "אפילו לא שמענו על הדברים האלה".

גלינה פלין: אנחנו קוראים על זה בעיתון.

אלכסנדר צינקר: כן.

אלכסנדר צינקר: ממש צריך להקים מרכז מידע, שתהיה בו אינפורמציה מכל המקומות, כי גם הארגונים צריכים לדעת את האינפורמציה הרחבה.

צבי הנדל: טוב, תודה.

צבי הנדל: חבר-הכנסת פרופ' בריילובסקי.

ויקטור בריילובסקי: נכון.

ויקטור בריילובסקי: חוץ מאיחולי החלמה, אני רוצה להוסיף שאולי רצוי לקיים ישיבה כזאת בעוד חודש, ולראות איך אנחנו מתקדמים.

ויקטור בריילובסקי: זהו.

אלכסנדר צינקר: אבל כדאי באמת להקים תת-ועדה, כדי לא לחכות חודש.

אלכסנדר צינקר: שתהיה תת-ועדה שתשב כל שבוע ותבדוק איך הולך.

צבי הנדל: אדוני סגן שר במשרד ראש הממשלה יורי שטרן.

יורי שטרן: כן.

יורי שטרן: כשדיברנו עם יו"ר הוועדה על הישיבה הזאת, ראיתי את הבעיה המרכזית בתיאום.

יורי שטרן: ובאמת, אתה מגיע למשפחות, אנשים מתלוננים שלפעמים מגיעים בשעות מאוחרות, לפעמים באים הרבה מאוד אנשים, ואין להם כבר כוח, ויש משפחות שמטופלות יותר ומשפחות שמטופלות פחות, ודובר על כך, ואני מצטרף להמלצה לגבי העיריות, עיריית בת-ים היא באמת אחת הדוגמאות הטובות לעבודה בתיאום, אולי גם עיריות אחרות, אני פשוט יותר התחברתי כנראה לבת-ים מיום הפיגוע.

יורי שטרן: ואתמול נפגשנו עם הגברת נילי קריב, שיושבת פה, וראוי לציין גם את ההתנדבות הזאת, לא רק אזרחים קיימים בתחום הזה, ולא רק ארגונים, שסל"ע בוודאי עומד בראש המחנה הזה, אלא גם ארגונים עסקיים.

יורי שטרן: נילי קריב התנדבה באיגוד לשכות המסחר, שזה גוף של מעסיקים ושל עסקים, הם הקימו קרן של מאתיים אלף ש"ח מכספי הארגון עצמו, ועוד אספו תרומות, אני לא יודע כמה.

יורי שטרן: אתמול הייתי איתה ועם הגברת גנין במשפחות, במלאכת חלוקת הצ'קים.

יורי שטרן: זה מעמד די מביך, אבל מצד שני זה באמת דבר רב ערך, ואנשים בקהילה העסקית תורמים מחשבים - - -

נילי קריב: ומקומות עבודה - - -

יורי שטרן: נכון, גם מקומות עבודה.

יורי שטרן: הם מטפלים בצורה שרק הם יכולים - למשל משפחת דיאטלב, היות ומתווכי דיור הם חלק מאיגוד לשכות המסחר, פניתי לגברת קריב, והתוצאה היתה שמתווך מאוד מיומן מחפש עכשיו דירה לאמא, ועושה זאת בחינם, בהתנדבות.

יורי שטרן: וכך גם מקומות עבודה, למשל לאליעזר ניסנוב, כלומר, הרבה מאוד פעילויות שאי-אפשר לעשות אותן בצורה ממלכתית, ממש אנשי עסקים שלוקחים אנשים לעבודה.

מרינה סולודקין: גם ראשון לציון היא דוגמה טובה.

יורי שטרן: את ראשון אני מכיר פחות, אבל בת-ים מוכרת בזה.

יורי שטרן: נושא התיאום ייפתר רק חלקית, אני מניח, ברמה של הרשויות, ולכן אני מציע שגם בכנסת תהיה ועדה משותפת של ועדת הקליטה וועדת העבודה והרווחה, שתהיה כתובת לנושאים האלה, גם בנושאי חקיקה.

יורי שטרן: ופה אני באמת רוצה להגיע לחקיקה ולדיור.

יורי שטרן: הפתרון שהציעו משרד הקליטה ומשרד השיכון הוא פתרון מיידי ותגובה שראויה לשבח, אבל זה לא מספיק, גם משום שמלאי הדירות הציבוריות הוא כל-כך דל, שאי אפשר באמת לפתור בעיות באמצעותו.

יורי שטרן: למשל, לאחת המשפחות שהיינו בה אתמול, אמא של אירנה אוסצ'י, הציעו דירה בהוסטל, חדר אחד, והיא לא מסוגלת לחיות כך, אבל אלה הדירות הציבוריות שקיימות.

יורי שטרן: לכן, באמת, ההצעה היא לתקן את החוק.

יורי שטרן: במפתיע, חוק נפגעי פעולות איבה אינו מתייחס כלל וכלל למצוקת הדיור, הוא כאילו בנוי רק על אלה שיש להם קורת גג, שזה מאפיין רק את האוכלוסייה הוותיקה, לעומת אוכלוסיית העולים.

יורי שטרן: ראינו איזו מצוקה קיימת בקטע הזה אצל העולים, ולכן החוק צריך להתייחס גם למשכנתא מועדפת, מה שנקרא אצלנו "משכנתא אתיופית", שתאפשר למשפחה למצוא מקום באופן עצמאי, ולעמוד בהחזרי המשכנתא וגם בתשלומי שכר-דירה, ואנחנו מנסים באמת לקדם את זה, כפי שידידי וחברי חבר-הכנסת פרופ' מיכאל נודלמן אמר.

יורי שטרן: מובן שהחוק צריך להתייחס לנפגעי כל פעולות האיבה, לא רק לנפגעי הפיגוע בדולפינריום, ואני מציע שהוא יקבל תוקף רטרואקטיבי, כך שיחול על כל אותם נפגעי פעולות איבה, גם מן העבר, עולים או לא עולים, שיש להם אותה מצוקה.

יורי שטרן: כי אסור לנו פה להבדיל.

יורי שטרן: נכון שהאירוע הזה היה דרמטי כל-כך, וזיעזע את כולנו, אבל לצערנו הוא לא היחיד.

יורי שטרן: העזרה הפסיכולוגית – היה הפרויקט הפסיכולוגי בפורום הציוני, ואני מקווה מאוד שהמוסדות שמימנו אותו קודם, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה, ימצאו עכשיו מיד כסף לחדש אותו, כי זה פרויקט שעבד, והשתתפו בו פסיכולוגים דוברי רוסית.

יורי שטרן: ביליתי בבית-החולים איכילוב הרבה מאוד שעות בשלושת השבועות האלה, וראיתי איך העסק הזה לא מתפקד.

יורי שטרן: באה עובדת סוציאלית של בית-החולים, לא יודעת מלה ברוסית, תלמידה טובה של האסכולה הפרוידיסטית, ומדברת אל משפחות העולים במושגים של חלומות, סובלימציות והכל, וזה פשוט מצב סוריאליסטי, כאשר יש בארץ, והיו גם קורסים מיוחדים, לפסיכולוגים דוברי רוסית.

יורי שטרן: רק אלה מסוגלים, במיוחד מול המבוגרים, אבל גם מול הילדים, כאשר הם שנתיים, שלוש או ארבע שנים בארץ, להגיע אליהם באמת.

יורי שטרן: רק אלה צריכים לטפל.

יורי שטרן: אין פה שום קונצים, זו מטריה כל-כך עדינה, כל-כך ייחודית, שלצערי השפה המשותפת והבנת ההקשר - - -

גלינה פלין: קשה להם להסביר מה קרה שם בשפה אחרת.

יורי שטרן: ובאתי למנהלת באיכילוב, ואמרתי לה: "תגייסי מיד דוברי רוסית, אי-אפשר להמשיך כך, זה פשוט נתק מוחלט", ועובדה היא שנתק קיים גם בקטע ההסברתי - המשפחות עד עכשיו לא יודעות שמגיע להן מלון, נוסעות מראשון לציון, מקציר, זו חתיכת דרך - קציר זה יישוב מבודד, כמה אוטובוסים יש שם ביום?

יורי שטרן: ארבעה אולי.

אירנה ניסנוב: פעמיים.

יורי שטרן: לכן אני חושב שאם אפשר, אני לא יודע מה הכלל בקטע הזה, אבל אני מציע שהביטוח הלאומי יעשה הערכה משוערת של ההוצאות של המשפחות האלה, כי הם לא שומרים קבלות על אוכל, ולא על נסיעות, כי לא ידעו שיהיה הסדר, ולכן אני מציע שבביטוח לאומי יעשו איזושהי הערכה רטרואקטיבית ויתנו למשפחות החזר בסכום חד-פעמי מיידי.

יורי שטרן: דבר אחרון - האירוע הזה גילה מצוקה כזאת קשה בקרב העולים, שהציבור הישראלי פשוט הזדעזע, למרות שהדברים היו גלויים לכל.

יורי שטרן: גם מצוקת הדיור, גם האבטלה, גם המשכורות העלובות, גם העסקה באמצעות חברות כוח-אדם במקומות שישראלי ותיק תמיד מועסק באופן ישיר, ואני חושב שהלקחים של זה, אני ביקשתי מאחד העיתונים ברוסית פשוט לעשות סקירה מהירה של כל המשפחות האלה לפני שהן יקבלו בעזרת השם או בעזרת הגורמים והמתנדבים הרבה מאוד סיוע, פשוט לצלם את המצב האומלל הזה, שהוא בושה וחרפה לחברתנו.

יורי שטרן: ואני חושב שאנחנו - - -

צבי הנדל: אמרת לאחד העיתונים לעשות את זה מהר כי אתה אופטימי וחושב שעכשיו זה ייפתר מהר?

יורי שטרן: כי אני חושב שכאשר באמת היום מנסים למצוא עבודה, ותורמים כסף או מקרר כמו במשפחה בבת-ים - - -

מרינה סולודקין: או כיסאות במשפחה בחולון - - -

יורי שטרן: כן, אז לכן אני חושב שצריך לחשוף את מצוקת העולים, שממדיה אינם דומים לשום דבר בחברה הישראלית, אולי למצב אצל הערבים.

יורי שטרן: בכל האוכלוסייה היהודית אין דבר כזה.

יורי שטרן: זה מתחיל מהדיור, שלאוכלוסייה הוותיקה בדרך-כלל יש.

יורי שטרן: אני מציע שזה יעמוד גם כנושא בפעילות הוועדה באחת הישיבות הקרובות.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: ברשותכם, אני אעשה סיכום ביניים לפני שנשמע את נציג צה"ל וקצת על התלמידים בבית-ספר שבח.

צבי הנדל: אני מקבל את הצעת רוב חבריי, אני רק מרחיב אותה מעט, וזה ייקח יום-יומיים עד שנתארגן – נקים ועדה משותפת, שאני רוצה שיהיו בה גם נציגים מוועדת הכספים, מוועדת העבודה והרווחה, וגם מאיתנו, אולי גם נציג הממשלה, כדי שכבר יהיה החיבור, אני מקווה שתוך יום-יומיים נקים אותה.

צבי הנדל: זאת תהיה מין ועדת מעקב, ולא תיקח שום תפקיד אחד מאף אחד.

צבי הנדל: חוסר התיאום, סליחה שאני אהיה חריג, אל תכעסו עלי, מראה שיש המון רצון טוב בעם הזה, וצריך לדעת שלפעמים בחוסר תיאום יש גם צדדים של ברכה.

צבי הנדל: הלוואי ש באמת היו מקרים שאותה משפחה מקבלת שמונה פעמים כסף.

צבי הנדל: אני לא בטוח שזה קורה.

צבי הנדל: ואם מתפקשש ויש איזה אחד או שניים כאלה, אז זה מן-אללה כמו שאומרים אצלנו.

צבי הנדל: איך אומרים את זה ברוסית?

יורי שטרן: אד ווגו.

צבי הנדל: לכן אני מברך כמובן על כל הפעילות.

צבי הנדל: ברוך השם יש הרבה רצון טוב בעם שלנו, חבל שרק ברגעים קשים, שכולם מאוחדים, וכל אחד מוכן באמת לתת את נשמתו בשביל לעזור לזולת.

צבי הנדל: יש כמה נקודות מעבר לבקרה הזו של הוועדה, שנצטרך לטפל בהן באופן מאוד מעשי, ואני לא רוצה לתת פה עכשיו הצהרות דקלרטיביות, אלא באמת לעשות עבודה מול כל משרד רלבנטי.

צבי הנדל: נושאים של דיור - לבדוק אם באמת יש פתרון מעשי של דיור, אם באמת יש דירות כאלה, הרי אי-אפשר לתת למשפחה מרמת-גן דירה בראשון.

צבי הנדל: יכול מאוד להיות - - -

יולנדה שטראוס: כל הדירות שנמצאו היו בראשון לציון ובבת-ים.

יולנדה שטראוס: בגוש דן.

יולנדה שטראוס: לא בדימונה.

יורי שטרן: למשפחת אוסצ'י הציעו באשדוד למשל.

יולנדה שטראוס: גם אשדוד זה במרכז הארץ.

סופה לנדבר: אנחנו נקבל את כל מי שרוצה להגיע לאשדוד בסימפטיה, בחיבוק וברצון, ונעשה הכל שהם יהיו תושבי אשדוד מרוצים.

צבי הנדל: גם אני מבקש את רשות הדיבור.

צבי הנדל: בנושאי דיור, ייתכן שכפתרונות מיידיים נצטרך לתת כסף לשכירת דירה לאדם עם כיסא גלגלים ולאדם בקומה הרביעית.

צבי הנדל: אני לא רוצה להיכנס עכשיו לכל פרט – כל אחד צריך לקבל את הפתרון שלו, ואני מקווה שכולם יקבלו את הפתרון שלהם.

צבי הנדל: אני אישית אעמוד בקשר, גם לפני הקמת הצוות וודאי אחרי הקמתו, עם משרדי הממשלה הרלבנטיים על מנת שהעניין ייפתר כמה שיותר מהר.

צבי הנדל: אחת הבעיות הקשות, ואני לא בטוח שיש להן כבר פתרון מערכתי מסודר, היא מצב העוני הבסיסי.

צבי הנדל: כל שאר הדברים - אם צריך עוד מונית, פחות מונית, עוד פסיכולוג וכו', ייקח עוד שבועות והם ייפתרו.

צבי הנדל: הלוואי שלא נצטרך, אבל הדברים האלה ייפתרו.

צבי הנדל: אחת הבעיות הקשות באמת היא מצב העוני הבסיסי.

צבי הנדל: כשמשפחה מאוד ענייה, כמו שאמרו אנשי בת-ים, וזה עבר כחוט השני אצל כולם, יש רגעים מסוימים שהאדרנלין אצלנו גבוה, וכולנו נרתמים, ואז יש פתאום מקרר, ומכונת כביסה, וממלאים את המקרר באוכל וכו'.

צבי הנדל: אבל אחרי זמן המשפחה נשארת עם מצב קשה.

צבי הנדל: לעניין הזה אנחנו נצטרך למצוא פתרון.

צבי הנדל: כיוון שפתרון כזה קשור בהכרח באנשים נוספים, אני לא רוצה לדבר על זה עכשיו, אבל יש לי רעיון מסוים בראש.

צבי הנדל: נצטרך למצוא פתרון.

צבי הנדל: הוא לא יעזור לתמיד, אבל בטווחים של שנה-שנתיים חייב להיות איזשהו פתרון.

צבי הנדל: בסופו של דבר משפחה צריכה להתמודד, כמו כל משפחה, אבל משך הטיפול הצמוד שלנו, מי זה ה"שלנו" הזה, שאני מדבר עליו, נצטרך עוד להגדיר בדיוק, אבל לטווחים של אחרי החלמה, אחרי היציאה הביתה, אחרי שנמצאו פתרונות, מוכרח להיות ליווי למשפחות האלה.

צבי הנדל: מצד שני אני גם לא רוצה שנעודד משפחות לעזוב את עצמן.

צבי הנדל: אני לא פסיכולוג, אבל צריך לדעת שמשפחות צריכות לחזור למעגל.

צבי הנדל: אני בחוצפתי, תתרגמו בבקשה למר אברמוב, לחצתי עליו למה הוא לא עובד חצי שנה אחרי הניתוח, כי אני יודע שחצי שנה אחרי ניתוח לב פתוח טוב לחזור לעבודה.

סופה לנדבר: לא כל אחד מסוגל.

צבי הנדל: או.

צבי הנדל: קיי, אז הבנתי שהיו לו כמה התקפים וכו', ולכן אני מתנצל, אבל התכוונתי שאנחנו צריכים לטפל בעניין בזהירות רבה, כל הגורמים שיעסקו בזה, כדי לא לדחוף אותם למצב של נצרכים, כי ברוך השם אלה אנשים בריאים, אפילו האמהות האלה, שיש להן ילדים גדולים, הן צעירות, וכשבעזרת השם ייצאו מהמעגל של התסבוכת והרוע הזה שנקלענו אליו, צריך לתת להם את הדחיפה הראשונית, את המסלול ואת הפתרונות הכבדים, אבל אחר-כך הם צריכים לרוץ לבד.

צבי הנדל: ברשותכם, אני מבקש עכשיו מיקירנו, המפקד הנחמד מצה"ל, שיסביר לנו בשמו ובשם משרד הביטחון איך מטפלת המערכת שלהם בנפגעים.

משה בנבנישתי: או.

משה בנבנישתי: קיי, אנחנו רק נפריד – אני אציג את המצב בשם צה"ל, ונמצא כאן עו"ד פרנקל, שידבר בשם משרד הביטחון.

משה בנבנישתי: אלה שתי מערכות מקבילות, אבל ברשותך - - -

צבי הנדל: חשבתי, בגלל קוצר הזמן, שאתה תמלא את שני התפקידים, אבל בסדר.

משה בנבנישתי: אני אשתדל לעשות את זה קצר מאוד.

משה בנבנישתי: ראשית, אני רוצה באמת לאחל החלמה לפצועים ולשלוח תנחומים למשפחות של החללים בכל האירועים.

משה בנבנישתי: כמי שנמצא בתוך עולם התוכן הזה הרבה זמן, אני יכול באמת להתחבר למצוקות, ואנחנו רואים את זה אצל משפחות חיילי צה"ל.

משה בנבנישתי: באופן עקרוני, צה"ל מהווה כתובת מאוד ברורה, עם מערכת מאוד מיומנת ומקצועית, למשפחות ולנפגעים עצמם.

משה בנבנישתי: בצה"ל, יש לנו מערכת מאוד ברורה של קצינות וקצינים שעוסקים בנושא הזה ומלווים את המשפחות, מבתי-החולים, תומכים גם בסיוע של הסעות, הובלות, לינה, כל מה שקשור בעניין הזה, אבל גם בהרבה מאוד תמיכה אישית, רגשית, והרבה העצמה ויכולת לסייע למשפחה להתארגן במצבים הקשים שהם נקלעים אליה.

משה בנבנישתי: כידוע, בצה"ל אנחנו מודיעים על נפגעים באופן אישי.

משה בנבנישתי: יש לנו מערכת של מודיעין נפגעים שמודיעה למשפחות.

משה בנבנישתי: גם כאשר מדובר בפציעה, מרמה של פצוע קשה ומעלה, או פצוע בינוני שאינו יכול לדבר, אנחנו מוציאים צוותים שהולכים למשפחות ומודיעים להן.

משה בנבנישתי: יש כאן ייחודיות מסוימת לאוכלוסיית העולים, וכאשר מדובר במשפחה שאנחנו יודעים שהיא מיוצאי חבר-העמים אנחנו שולחים מודיע שמדבר רוסית, אם אפשר מיד בתחילת ההודעה, ואם לא – מצרפים אותו ברגע שאפשר, ודואגים שהמתרגם יהיה נוכח במשך כל ימי השבעה ובכל זמן שצריך אחר-כך.

משה בנבנישתי: בחצי שנה האחרונה, החל מינואר, נתקלנו שוב ושוב במקרים של משפחות שנאלצנו להביא מחבר-העמים, או ממקומות אחרים בעולם, שבהם היו קרובים מדרגה ראשונה.

משה בנבנישתי: בחצי השנה האחרונה הבאנו עשרים בני משפחה לארץ, שיכנו אותם כאן, חלקם נשארו, חלקם חזרו, חלקם העדיפו לעלות, וגם בעניין הזה סייענו להם.

משה בנבנישתי: יש לנו קרנות הומניטריות שאנחנו ממליצים בפניהן לסייע למשפחות כאשר אנחנו רואים שהמצוקה היא קשה, וזה על מנת באמת למנוע מצבים שבהם משפחה אחת תקבל כמות גדולה של משאבים בעוד משפחה אחרת אינה מקבלת דבר.

משה בנבנישתי: בעיקרון, המערכת היא מאוד מיומנת ומקצועית.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: משרד הביטחון.

נחום פרנקל: המערכת שלנו היא מערכת כוללת.

נחום פרנקל: היא לא עוסקת דווקא בעולים חדשים, אלא בכל האוכלוסייה, והאנשים אינם מוגדרים אצלנו ואינם מסווגים כעולים חדשים וכן הלאה.

נחום פרנקל: מערכת התמיכה הסוציאלית אצלנו היא מאוד צמודה, ועובדת סוציאלית מטעמנו, שנכנסת למשפחה, אם מדובר במשפחה שכולה, נכנסת בפעם הראשונה תוך כדי השבעה, ואז במהלך השלושים, ובשנה הראשונה מבקרת ביקור צמוד כל פרק זמן קבוע מראש.

נחום פרנקל: נוצר קשר הדוק מאוד בין המערכת הסוציאלית לבין המשפחה, וכאשר מאותרת בעיה, היא מדווחת מיד ומטופלת פרטנית, ואין שום הבדל אם מדובר במשפחה של עולים מחבר-העמים, או ממקום אחר, או במשפחה ישראלית ותיקה.

נחום פרנקל: כאמור, אנחנו לא מסווגים את הזכאים שלנו בשום צורה שהיא, אלא מטפלים פרטנית, טיפול פר-משפחה, פר-צורך.

נחום פרנקל: כך אנחנו עובדים.

צבי הנדל: יפה.

צבי הנדל: הכלל הידוע במדינת ישראל הוא, לצערנו הגדול, שנפגעי פעולות איבה יתיישרו לפי משרד הביטחון.

נחום פרנקל: התיישרו.

צבי הנדל: מאחר ששמכם בעניין הזה הולך, לצערי הגדול, לפניכם.

צבי הנדל: טוב, מעניין לעניין באותו עניין, אולי עוד נקודה אחת, לפני שאני אבקש לשמוע על הילדים, ואז נרצה קצת לשנות פאזה.

צבי הנדל: נציגי העיריות, שנתקלים בבעיות מיידיות של עוני שהם לא מסוגלים לפתור אותן בדרכים מקובלות, אני מציע שייפנו לוועדה, למנהלת הוועדה, אני אתן לכם אחר-כך את המספרים, ואנחנו, את הבעיות המיידיות שצריך לפתור בכסף, נעזור לכם לפתור.

צבי הנדל: יש לי דרך מסוימת לעשות זאת, אבל רק עד שנמצא את המנגנונים האחרים שישלימו את מה שעוד לא מושלם היום.

צבי הנדל: אדוני, מנהל בית-הספר שבח - ראשית, אני חושב שאני יכול להגיד גם בשם כל חבריי, שאני מוקיר ומעריך הערכה מרובה את בית-הספר שלכם, שבעצם נגלה לעיני חלק גדול ממדינת-ישראל רק בעקבות האסון הגדול הזה.

צבי הנדל: עקבנו בהערכה עצומה אחר צורת ההתנהלות שלכם מהרגע הראשון ועד היום, ומאחר שמנהלים, מורים ואנשי חינוך קוצרים את פירותיהם רק אחרי הרבה-הרבה שנים, ומעט מאוד קומפלימנטים הם מקבלים בדרך, חבל שהיה צריך לקרות אסון בשביל שאתה תקבל את הקומפלימנטים מהיום למחר כמעט.

צבי הנדל: בשם כולנו, באמת, ההערכה היא עצומה, והיינו רוצים קצת לשמוע, מעבר לדברים שהתפרסמו, על דברים שאתה מתמודד איתם, על צרכים שיש, אם יש, בתחומי הסביבה הקרובה לכם, של תלמידים, חברים, חברים לכיתה.

צבי הנדל: בבקשה.

אבי בנבנישתי: קודם כל, כמו שנאמר, שלא באשמתנו נחשפנו לתודעה הציבורית, ואני בהחלט לא שמח על הנסיבות שבהן נחשפנו.

אבי בנבנישתי: אני מאוד מקווה שמה שנגלה, דרך ההתנהלות וכל מה שתיארת, הוא באמת ביטוי לעבודה שנעשית בבית-הספר לאורך זמן, לא רק על-ידי, אלא על-ידי צוות גדול מאוד שעובד בבית-הספר, ואנחנו לא עובדים לבד.

אבי בנבנישתי: אני לא רוצה לחזור על כל הדברים שנאמרו כאן, ונאמרו הרבה דברים טובים.

אבי בנבנישתי: אני רוצה להעלות כמה נקודות – ראשית, אני חושב שבאמת המקרה המזעזע היווה איזושהי שעת רצון בחברה הישראלית.

אבי בנבנישתי: אנחנו באמת, אני אישית ובית-הספר, נחשפנו להמון גילויים של אנשים טובים, וארגונים טובים, ודיברו כאן כבר בשבחו של ארגון סל"ע, שבהחלט עמד כל הזמן, מהרגע הראשון, ברקע, ובהחלט יש לנו המון תודה והמון הערכה על הגישה שלהם, אבל אני לא רוצה לקפח, באמת, המון ארגונים והמון אנשים טובים שגם הם נרתמו למאמץ הזה.

אבי בנבנישתי: שאלת איך העסק עובד - אנחנו עובדים בשיתוף פעולה מלא עם עיריית תל-אביב, יושבת כאן סמדר, ונציגים מרשות הקליטה, והעבודה שלנו מתואמת החל מהרגע הראשון.

אבי בנבנישתי: לכאורה, התפקיד שלי, כמנהל בית-ספר, צריך להיות בהיבטים הפדגוגיים והחינוכיים, לראות איך אנחנו עוזרים לתלמידים שלנו, אלה שנפגעו, וגם שאר התלמידים, לחזור לשגרת הלימודים, יש להם למשל בחינות בגרות, וזה באמת חלק מהדברים שאנחנו עושים.

אבי בנבנישתי: אבל מה לעשות, המקרה היה קשה מדי, ואנחנו לא יכולים להסתפק רק בהיבטים הפדגוגיים והחינוכיים.

אבי בנבנישתי: אנחנו רואים לעצמנו מחויבות כוללת, למה שקורה למשפחות הבנות ההרוגות, וגם למשפחות הפצועים, ובנקודה הזאת אני רוצה להפריד בין שני תחומים – במעגל המיידי, אין ספק שהיתה, ועדיין קיימת, התגייסות של כל הגורמים לעזור.

אבי בנבנישתי: אני מוטרד מאוד, וסמדר אולי תוכל לפרט יותר, לגבי הפעילות ארוכת הטווח, ועדיין לא ראיתי תוכנית עבודה שיטתית ומסודרת לטווח של שנה, או יותר, עם שקיפות, שתאפשר לדעת על המשפחות, מה הצרכים שלהן מהפיגוע עד עכשיו, מה הן אמורות לקבל וכדומה.

אבי בנבנישתי: אלה דברים שאני לא יודע אם הוועדה הזאת יכולה לעשות, אבל אני חושב שזו הדרך שצריך לנהוג בה - מעבר לשלב המיידי צריך לבנות תוכנית ארוכת טווח, בחברה הישראלית "ארוכת טווח" זה אפילו חודשיים, אבל אני מתכוון לשנה עד שלוש שנים, ולבדוק לפיה את מצב המשפחות, והדברים צריכים להיות כתובים, ברורים ושקופים - מי מטפל, מה חלקו של כל גורם בנושא הזה, כדי שזו תהיה באמת הזדמנות מנוצלת היטב של הפגנת סולידריות אמיתית מצד החברה הישראלית עם המשפחות שנפגעו, וגם איזשהו סמן איך צריך להתייחס ואיך צריך להתנהג באירועים אחרים ולגבי תופעות אחרות בחברה.

צבי הנדל: תודה.

צבי הנדל: אני רוצה עכשיו לבקש סליחה - הזמנו הרבה אנשים, וכל אחד רוצה לדבר.

צבי הנדל: מצד שני אני כבר רואה את האנשים זזים בכיסאות ורוצים לקום וללכת.

צבי הנדל: אם יש מישהו שרוצה להוסיף משהו שלא דובר בו, משהו שמחדש, אני אשמח לשמוע אותו.

צבי הנדל: אם לא, אני רק מוכן להתנצל בפניכם, על שלא כולם דיברו.

צבי הנדל: הכוונות היו טובות, אבל אם נהיה מעשיים, ישיבה ארוכה מדי מתישה ולא מביאה לפירות.

שרה כהן: חצי משפט – כיסו כאן מגוון של נושאים ומגוון של צרכים, ואני רק רוצה להגיד דבר אחד - מבחינת הזכאויות של העולים, יש מה שקרוי הלוואת-סל, הלוואה שעולים נוטלים אותה בדרך-כלל בחודש השביעי לעלייה וצריכים אחר-כך להחזיר אותה תוך פרק זמן של שבע שנים.

שרה כהן: כרגע ביקשנו מכל העובדים שלנו לבחון כל מקרה ומקרה, ובאותם מקרים שבהם יש הלוואה שעדיין תקפה, והעולים משלמים, או במקרים שבהם העולים עדיין לא נטלו את ההלוואה, אנחנו נעשה כרגע מבחינתנו מה שנוכל כדי להקל.

עדי ניר-שגיא: אני הפסיכולוגית הראשית של משרד החינוך.

עדי ניר-שגיא: אני רוצה להגיד כמה מלים על ההיבט הפסיכולוגי – השירותים הפסיכולוגיים עובדים באמצעות הרשויות.

עדי ניר-שגיא: תוארה כאן הדוגמה של תל-אביב ושל בת-ים, אבל אנחנו עושים כרגע מיפוי בכמה מעגלים.

עדי ניר-שגיא: המעגל הראשון הוא הנפגעים, כאשר חלק מהשירות הפסיכולוגי ניתן בבתי-החולים על-ידי הצוותים של בתי-החולים, וכאן החיבורים לקהילה בחזרה מאוד חשובים.

עדי ניר-שגיא: הנושא של פסיכולוגים רוסים - בשלב זה גייסנו, עוד בשבת של הפיגוע, אנשי צוות שעבדו בהתנדבות.

עדי ניר-שגיא: אנחנו עובדים על יצירת קבוצה רוסית שתדבר לא בשפה פסיכו-אנליטית ובעברית, אלא תעבוד בהתאמה לצרכים של המטופלים.

עדי ניר-שגיא: מעגל נוסף שאני רוצה, כפסיכולוגית הראשית של משרד החינוך, להוסיף הנה, הוא מעגלי פגיעה של ילדים שנחשפו לפיגוע מזוויות שונות, למשל ילדה שהסתבר, בעבודה רגישה שלנו, שהיתה במקום הפיגוע, אמה לא הרשתה לה להגיע לשם, כך שהיא אפילו לא יכלה לדבר עם מישהו על מה שחוותה.

עדי ניר-שגיא: מבחינתנו היא אוכלוסייה בסיכון.

עדי ניר-שגיא: כלומר, אנחנו עובדים במעגלים שקטים, לאו דווקא עם מי שמוגדר בכותרות, וזו עבודתנו הפסיכו-חינוכית.

עדי ניר-שגיא: לטווח הארוך, אני מצטרפת לדבריו של מנהל בית-ספר שבח - אנחנו נצטרך להיערך ולראות איך יינתן סיוע פסיכולוגי, למשל באמצעות משרד הבריאות, קרי התחנות לבריאות הנפש, בהסכמים מסוימים כמו שלעיריית תל-אביב כבר יש, עם המרכז ברמת-חן, ולקיים טיפולים ארוכי-טווח לפוסט-טראומה, כפי שקיימים גם במקומות אחרים.

עדי ניר-שגיא: גם עם הילדים של חוף עזה אנחנו צריכים להיערך לעבודה ארוכת-טווח של פוסט-טראומה, ואותו הדבר קיים בהקשר הזה - ההפרדה היא בין הטיפול המיידי, העכשווי, בילד ובקהילה, ובין הטיפול ארוך-הטווח.

עדי ניר-שגיא: תודה.

צבי הנדל: תודה רבה.

צבי הנדל: אגב, כשתתפנו מכל הדברים האלה, יש לי בשבילכם פרויקט חשוב בכנסת.

צבי הנדל: אחרונה אחרונה גברתי הנכבדה, הציגי את עצמך.

קרין בניון: שלום לכולם, אני סגניתו של מנהל בית-ספר שבח-מופת.

קרין בניון: רבות דובר על השוק הכבד שהמדינה חוותה, וגם כאן דובר רבות על ההיבט של הקשיים הכלכליים והאחרים.

קרין בניון: לנו יש הזכות הגדולה לטפל באוכלוסייה של התלמידים העולים ולראות אותה מזווית אחרת - ילדים עם אמביציה בלתי רגילה ללימודים, להישגים לימודיים, והתלמידים שלנו באמת מגיעים להישגים מאוד נדירים, חרף התנאים הקשים.

קרין בניון: אני חושבת שניתנה לנו הזכות, שלא באשמתנו, להאיר את הנקודה הזאת, שלא תמיד הישגים ומצב כלכלי משופר חייבים ללכת יד ביד בקורלציה מוחלטת, והיינו רוצים באמת להאיר גם את החוסן ואת הגאווה שלנו על הציבור הזה, שיש לנו הזכות ללמד אותו, ואם יש משהו ברמת המאקרו, ברמה של המדינה, שאפשר לשמוח בו בכל העניין הזה, הרי זה שאולי בעקבות הדברים שקרו נוצרו בקיעים בסטריאוטיפים ובתפיסה של "הם" ו"אנחנו".

קרין בניון: אם גם אנחנו עזרנו קצת והצלחנו לפתוח איזשהו סדק של אור, אנחנו רוצים באמת להזמין דרכו את החברה הישראלית בכללותה לבוא וקצת לשבור את המחיצות, ואולי זאת תהיה הנחמה שלנו.

צבי הנדל: תודה רבה לך, ולכולכם, הישיבה נעולה.