ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 125, 2001-02-26 10:00

נעמי בלומנטל: בוקר טוב.

נעמי בלומנטל: אנחנו מקיימים היום ישיבת עבודה.

נעמי בלומנטל: חשבנו על אפשרות לשלב הרבה יותר עולים, ואני רוצה גם להדגיש, עולות, בענף הבנייה, בתחומיו השונים.

נעמי בלומנטל: אינני מומחית גדולה, אני לא קבלנית, אבל בכל אופן, היגיון יש גם לנו, חברי הכנסת.

נעמי בלומנטל: מצד אחד אנחנו רואים העסקה גדולה של עובדים זרים, מהצד השני אנחנו רואים אבטלה גדולה מאוד, ואם אני כאן אפריד, משום שזאת ועדת העלייה והקליטה, בין אבטלה בכלל, ואולי בכלל היה צריך לעשות משהו כדי להכניס את המובטלים לענף הבנייה, לבין העולים החדשים, ובהם גם עולות חדשות.

נעמי בלומנטל: כל מי שהיה ברוסיה, ויש כאן כמה, או בארצות אחרות של חבר העמים, יודע ששם גם נשים עובדות עבודה פיזית קשה מאוד, ואף אחד אינו מניד עפעף.

נעמי בלומנטל: אינני יודעת כמה הן מרוצות בחלקן, אבל אני בטוחה שהיום, עם השיפור של ענף הבנייה, וכל השיטות המתועשות,יש מקום בענף הזה גם לעולים וגם לנשים.

נעמי בלומנטל: בגדול, זו מטרת הישיבה שלנו – לראות איך אפשר לקדם את שילוב העולים בענף הבנייה.

נעמי בלומנטל: אני רוצה קודם כל לברך את מר שמואל אולפינר, שנבחר לא מכבר לתפקיד נשיא התאחדות הקבלנים, וחשבתי שזה יהיה רעיון נכון, שנשב יחד.

נעמי בלומנטל: עשינו את זה בוועדה גם בעבר, עם התאחדויות שונות - התאחדות התעשיינים, התאחדות בעלי המלונות, כדי לראות איך אפשר לשלב עולים, ואני שמחה לומר, שחלק מהישיבות האלה נשאו פרי.

נעמי בלומנטל: אני יכולה לתת לכם למשל דוגמה - עשינו פעם ישיבה לגבי ספורטאים עולים והמצב הכלכלי הקשה שלהם, שמצד אחד הם מייצגים את ישראל בתחרויות ספורט שונות, יש להם מאמנים, לא רק עולים, וראינו אותם, ובאמת אין להם ממה לחיות.

נעמי בלומנטל: מצד אחד הם מופיעים, מייצגים את ישראל, ומצד שני אין להם היומיום לחיות ממנו.

נעמי בלומנטל: וכתוצאה מהישיבה שהייתה אז, במיוחד נרתמו מהתאחדות בעלי המלונות, נוצרה קונסטלציה ועלו רעיונות של שילוב ספורטאים כאלה בכל מיני חדרי כושר של בתי מלון כמאמני כושר, כדי שיהיה להם איזשהו מינימום לקיום בסיסי.

נעמי בלומנטל: פה, באשר לענף הבנייה, פגשתי את מר אולפינר באחד הכנסים שהיו, ובאמת חשבתי שמן הראוי שנתייחס לסוגיה הזאת, ואני מאוד מקווה שהישיבה הזאת אמנם תישא פרי, ולא נמצא שרק באנו, העלינו את הנושא, דיברנו על החשיבות שלו ועל מה שכדאי היה לעשות, אם בכלל אפשר לעשות משהו, ובסופו של דבר לא קורה שום דבר.

נעמי בלומנטל: אני מאוד מקווה, שבכל זאת תצמח מהישיבה הזאת איזושהי התקדמות בשילוב של עולים ועולות בענף הבנייה.

נעמי בלומנטל: נדמה לי שכולנו ערים לנושא של העובדים הזרים.

נעמי בלומנטל: אנחנו, כחברי כנסת, נמצאים תמיד במצוקה קשה מאוד, כאשר גם המנכ"ל, מר סדן, וגם אחרים, מר שטרן, שאני מכירה באמת הרבה מאוד שנים, והיה גם הנשיא שלכם הרבה שנים, וגם חבר כנסת, כאשר מצד אחד יש עלינו לחץ גדול מאוד, להיות בעד מכסות, או איך שנקרא לזה, של היתרי כניסה לעובדים זרים, וזה, באמת, לחץ כבד מאוד מצד אחד.

נעמי בלומנטל: ומה הטיעון?

נעמי בלומנטל: את הטיעון אתם ודאי מכירים טוב ממני - באים ואומרים, מצד אחד אתם רוצים שיהיו דירות במחירים סבירים לעולים חדשים ולזוגות צעירים, ומצד שני, אם אנחנו מעסיקים עובדים ותיקים, העלות עולה ועולה, ולכן או שאין דירות, או שהעלות כל-כך גבוהה, שאיננו יכולים לספק דירות, במחירים סבירים, לאותן אוכלוסיות שאתם לוחצים עלינו לתת להם.

נעמי בלומנטל: מצד שני, אנחנו רואים את המצוקה הקשה של העובדים הזרים, ואת מה שקורה למדינת ישראל; אנחנו רואים גם מה קורה למדינות אחרות, באירופה, כתוצאה מכך שיש שם אחוזים גבוהים של עובדים זרים, שמשנים את פני המדינה, ואנחנו יודעים את כל הבעיות שיש לנו כאן, במדינה, בקשר לעובדים הזרים.

נעמי בלומנטל: בואו ננסה לבחון את זה מהכיוון של העולים החדשים, ונראה.

נעמי בלומנטל: הייתי רוצה לשמוע בשלב הראשון את מר אפרים כהן, שהיה מנכ"ל משרד הקליטה, ולפיכך יש לו גם, הייתי אומרת, פתיחות רבה יותר מלרבים אחרים, לשילוב של עולים במערכת בכלל ובוודאי גם בענפי התעשייה והתעסוקה השונים, ולכן הייתי רוצה לשמוע ממך, מר אפרים כהן, קודם כל איזושהי סקירה, אני יודעת שאתה יו"ר המינהלת לטיפול בעובדים זרים, ושמעתי שיש לך נתונים שמעניין יהיה לשמוע.

אפרים כהן: תודה גברתי היו"ר, אני מקווה שהנתונים שאמסור יהיו על דעת כולם, ויכולים לתרום לדיון היום בכנסת.

אפרים כהן: ישראלים, שמועסקים בענף הבנייה, ואין חילוקי דעות בעניין הזה, הם כ-121,000.

אפרים כהן: השאר הם עובדים זרים ופלסטינים.

אפרים כהן: תכף אתייחס לזה.

אפרים כהן: להערכת שירות התעסוקה ישנם כ-4,500 מובטלים בתחום הבנייה בלבד.

אפרים כהן: חברי אשר דהאן, מאגף ההכשרה המקצועית, אחראי לכל הנושא של הכשרה, בעיקר מדובר על התוכנית של 2001, להכשרת כ- 4,000 – 5,000 עובדים בבנייה.

אפרים כהן: אני מבקש לציין, וזה נתון מאוד חשוב - עלות שכרו, לשעה, של עובד ישראלי, היא כ-25 שקלים, לעומת 17.6 שקלים לעובד זר, המועסק דרך חברת כוח-אדם, ולעומת 15 שקלים לעובד זר בהעסקה עצמית.

אפרים כהן: זה אומר, שלכל מעסיק הכדאיות היא להעסיק עובד זר, ולא כל עובד אחר.

אפרים כהן: לכן טבעי הדבר, שהמעסיק מעדיף עובד זר על פני ישראלי ופלסטיני.

וילמה מאור: מה זו העסקה עצמית?

אפרים כהן: כשאנשים, לא דרך חברת כוח-אדם, ללא תיווך, מגיעים כתיירים, ואז מקבלים שכר נמוך מאוד.

אפרים כהן: לצערי, העסקה שלא כדין קיימת גם בענף הבנייה.

אפרים כהן: לא אצל כולם, אבל בחלק מענף הבנייה.

אפרים כהן: ממשלת ישראל החליטה על מתן היתרים לעובדים זרים בישראל כתוצאה ממצוקת הענף ומצורכי הענף, כיום, מעודכן לחודש ינואר, היה מספר ההיתרים 34,416.

נעמי בלומנטל: זה לענף הבנייה?

אפרים כהן: לענף הבנייה בלבד.

אפרים כהן: התאחדות הקבלנים עשתה מאמץ גדול ונפגשה עם כל הגורמים, והתקבלה החלטת ממשלה, ב-31 בדצמבר, על הגדלת מתן ההיתרים בענף הבנייה בעוד 7,000 עובדים, כתוצאה מהסגר, מהמצוקה וכו'.

אפרים כהן: אני קובע - כל עוד שכרו של עובד פלסטיני או זר הוא נמוך ביותר, מאוד קשה יהיה לשלב עובד ישראלי, אם הוא עולה חדש או עולה ותיק, בענף.

אפרים כהן: זו קביעה, ואין עליה עוררין.

אפרים כהן: ולכן, להערכתי - - -

שמואל אולפינר: מי אמר שאין עליה עוררין?

אפרים כהן: אני אומר.

אפרים כהן: אני מוסר דברים מתוך עבודתי בשטח.

אפרים כהן: אני רואה מה נעשה היום, ואני רואה, שהיום עדיף להעסיק עובד זר מאשר עובד פלסטיני או ישראלי.

אפרים כהן: זה כתוב באותיות גדולות.

אפרים כהן: זה נושא הדיון, כי יש פה השלכה על העסקת עובדים ישראלים בכלל, לכן אני אומר - כל עוד השכר נמוך, יהיה קשה מאוד לקלוט, ואנחנו גם רואים, שהמובטלים לא נקלטו.

אפרים כהן: יש בכמה נקודות בארץ אנשים שנפלטו מענף הבנייה, ואלה, למרות הצורך, לא נקלטו בחזרה.

אפרים כהן: הטענה שלהם היא, שזה כתוצאה מבעיות שכר, ולא מסיבות אחרות.

אפרים כהן: זה הכל.

אפרים כהן: לכן, לא המלצנו על הגדלת מספר העובדים הזרים, כי חשבנו שזו הזדמנות בלתי חוזרת, שיש, לצערנו, סגר ומצב קשה במדינה, לשלב ישראלים, לתת תמריצים לישראלים ולקלוט עובדים.

אפרים כהן: אני שמח מאוד ששמעתי מחברי אשר דהאן, שוודאי יפרט, מהן התוכניות של האגף להכשרה מקצועית בכל מה שקשור לנושאי הכשרה ותמריצים למתן לעובדים ישראלים להשתלב בענף הבנייה.

אפרים כהן: זה כפתיח בנושא.

אפרים כהן: תודה גברתי.

נעמי בלומנטל: תודה רבה.

נעמי בלומנטל: זו הייתה מין יריית פתיחה.

נעמי בלומנטל: אני חושבת שזה עונה בגדול.

נעמי בלומנטל: אני יודעת שיש ויכוחים גדולים מאוד אם להביא עוד עובדים זרים, שיהיו יותר היתרים, או פחות היתרים, בעצם שמת את זה על השולחן.

נעמי בלומנטל: אם מעסיק משלם לעובד אחד ב-30%, או משהו כזה, פחות ממה שהוא משלם לוותיק, אין לו שום מוטיבציה להעסיק ותיק, ותכף נשמע.

נעמי בלומנטל: בכל זאת, זו הייתה איזו יריית פתיחה, ואני רוצה להעביר את רשות הדיבור למר אולפינר, נשיא התאחדות הקבלנים.

נעמי בלומנטל: מכאן, שוב, ברכות על התפקיד שלך, ונרצה לקבל גם ממך איזושהי סקירה לגביכם, וגם לשמוע מה עמדתכם, בעיקר לגבי עולים חדשים ועולות חדשות, אם יש לכם איזה מסר, איזו בשורה.

שמואל אולפינר: קודם כל אני רוצה להודות לך על כך שהתאספנו פה, אני חושב שהשיחה שהייתה בינינו היא לטובת העניין.

שמואל אולפינר: הכוונה שלנו היא לקלוט כמה שיותר עולים חדשים ולהכשיר אותם כדי שייכנסו לענף הזה, מפני שאם מדברים על עובדים זרים בענף שלנו, מדובר על כך שהעובדים הזרים בענף עובדים עבודות "רטובות", שאף ישראלי אינו רוצה לעבוד בהן – בטון, ברזל וכו', ואין מדובר על עבודות גבס או קרמיקה, תחום שבו יש בהחלט מקום גם לעולות חדשות, מפני שלהניח קרמיקה היום יכולה כל בחורה ובחורה בלי שום בעיות.

שמואל אולפינר: אינני יכול סתם לעבור לסדר, אחרי שהאדון אפרים כהן אמר מה שאמר, מפני שזה מרעים מאוד, והוא יודע את זה.

שמואל אולפינר: הודעתי לשר העבודה והרווחה, כשהעלו את העניין, שיש 3,700 עובדים לבניין, ואנחנו דרשנו את העובדים האלה בלשכות.

שמואל אולפינר: אף אחד מהם לא הגיע.

שמואל אולפינר: עשינו גם יריד תעסוקה, מה שהרגיז אותי אז היה, שאמרתי לסמנכ"ל שירות התעסוקה, נזרי, כדי פעם אחת ולתמיד לסתום את הפיות הרעים, שיביא את כל 3,700 העובדים לרחוב מקווה-ישראל בתל-אביב, ואנחנו, כך אמרתי לו, נקלוט את כולם, ואם לא נקלוט – נשלם להם את השכר שרוצים בשבילם.

שמואל אולפינר: אף אחד מהם לא הגיע.

שמואל אולפינר: אז עם האגדה הזאת תפסיקו, כי 800 קבלנים ביקשו בכל לשכות העבודה את העובדים האלה, וצחקו להם בפנים, כולל לאנשי כוח-אדם של החברה שלי.

שמואל אולפינר: עכשיו הסיפור השני - מבחינת העסקה ועלות, עובד זר, דרך חברת כוח-אדם או לא דרך חברת כוח-אדם, עולה לנו מינימום חמישה דולר וחצי לשעה, לא 15 ₪ ולא 17 ₪.

שמואל אולפינר: אנחנו משלמים חמישה דולר וחצי לעובד, זו עלות המינימום שלנו כמעבידים.

שמואל אולפינר: עכשיו, בואו נעשה הפרדה מוחלטת, שפעם אחת ולתמיד צריך לעשות אותה.

שמואל אולפינר: אנחנו מדינה עשירה, כמו מדינות אירופה, ואנחנו סובלים ממה שסובלים באירופה, ואני מסתובב גם באירופה.

שמואל אולפינר: לא יעזור כלום.

שמואל אולפינר: אם אנחנו מדינה, שההכנסה בה היא 17 עד 18 אלף דולר, ולא אלף דולר, ירצו לבוא לכאן מהגרים בלתי חוקיים.

שמואל אולפינר: אני מצהיר בזה חד משמעית, בשם התאחדות הקבלנים והבונים - לא הבאנו אף אדם אחד מאפריקה למדינה.

שמואל אולפינר: יש פה הגירה בלתי חוקית, שמגיעה על-ידי תיירות צליינית, ואני מבקש להפסיק להטיל עלינו את העניין.

שמואל אולפינר: לא קוראים להם עובדים זרים.

שמואל אולפינר: את זה צריך להוציא מהלכסיקון.

שמואל אולפינר: יש פה מהגרים בלתי חוקיים, שלא תפקידה של ההתאחדות, ולא של אף אחד, אלא רק של מדינת ישראל, אם היא תעיז, לגרש אותם.

שמואל אולפינר: צרפת אינה מעיזה לגרש, בריטניה אינה מעיזה לגרש, וישראל לא תעיז לגרש, ואמרתי את זה לא פעם אחת בוועדות הכנסת, מפני שהיהודים נרדפו אלפיים שנה וגירשו אותם, והם לא יגרשו אחרים.

שמואל אולפינר: אם יש היום בארץ 300,000 מהגרים זרים בדרום תל-אביב ובכל המקומות, רדו מהגב של הקבלנים.

שמואל אולפינר: 98% מהאנשים שאנחנו מביאים חוזרים לארצותיהם.

שמואל אולפינר: חד וחלק.

שמואל אולפינר: אבל לא לשם כך באנו, ואני רוצה פעם אחת ולתמיד לסתור את האגדות.

שמואל אולפינר: אתם רוצים - תקימו משטרת הגירה כמו שיש בארצות-הברית, תתפסו אותם, תגרשו אותם, תשמרו עליהם, תרדו מגב המעסיקים בעניין הזה אחת ולתמיד.

שמואל אולפינר: נמאס כבר לשמוע.

שמואל אולפינר: אצלנו, כל הפועלים שמגיעים מסין חוזרים לסין בגלל הקומיסרים.

שמואל אולפינר: ככה הם באים – קבוצות עבודה עם קומיסרים.

שמואל אולפינר: ואם הם עובדים מסין, מעלים אותם על מטוס והם חוזרים לסין.

שמואל אולפינר: הבעיה עם הרומנים – אני בשבוע הבא נפגש עם שר העבודה הרומני, ואני הולך להודיע לו, שאם יש שניים-שלושה ברחנים שהולכים לעבוד במסעדות, התאחדות הקבלנים תפסיק להעסיק אפילו רומני אחד, אם הוא לא ידאג לזה שכל הברחנים שמסתובבים בארץ, ויש אולי אלף כאלה, יחזרו לרומניה.

שמואל אולפינר: אנחנו רוצים למנוע את זה, ואנחנו רוצים לעבוד ישר.

שמואל אולפינר: אצלנו בהתאחדות, עם כל הביקורות שאתם עושים, לא תמצא עובדים לא חוקיים בענף הבנייה, ואצל הקבלנים שחברים בהתאחדות הקבלנים.

שמואל אולפינר: אם תמצא – תן לנו את השם והוא יעמוד למשפט חברים.

שמואל אולפינר: זו ההחלטה שלנו.

אפרים כהן: מאה אחוז.

שמואל אולפינר: חד משמעית, והוא יועף מההתאחדות.

שמואל אולפינר: אנחנו לא נסכים לדברים האלה.

שמואל אולפינר: ועכשיו, לעניין שעליו דיברנו.

שמואל אולפינר: באנו להגיד, ומר שטרן יציג את העניין, שאנחנו לא שמחים להעסיק פועלים זרים, והחשש הגדול שלנו הוא,שעם מה שמתרחש היום, גם בעבודות שאינן רטובות ישראלים אינם רוצים לעבוד.

שמואל אולפינר: לא יעזור שום דבר.

שמואל אולפינר: כל אם ישראלית רוצה, וזו כבר מנטרה, שבנה יעבוד במחשבים, או שיהיה עורך-דין, או השד יודע מה, אבל שלא יגיע לבניין.

שמואל אולפינר: לא יעזור שום דבר.

שמואל אולפינר: את לא רצית שהילדים שלך יעבדו בבניין, וגם אני לא רציתי.

שמואל אולפינר: אני עבדתי בבניין ועד היום אני בונה.

שמואל אולפינר: כשצריך פתאום לבנות קיר, ואין מי שיבנה, ואין לי בנאים, אז סם אולפינר לא מתבייש להיכנס לבגדי עבודה, ויש לו גם יבלות בידיים, את רואה אותן?

שמואל אולפינר: זה מזה שהוא עוד עובד בבניין לפעמים.

שמואל אולפינר: כשאין ברירה.

שמואל אולפינר: לא מתבייש.

שמואל אולפינר: אבל הילדים שלי כבר אינם רוצים.

שמואל אולפינר: הם כבר עורכי-דין וכו'.

שמואל אולפינר: וככה זה אצל כולנו, ובואו לא ניתמם.

שמואל אולפינר: הבעיה שלנו תתחיל להיות יותר חריפה, כאשר גם לעבודות הגמר לא יהיו ישראלים.

שמואל אולפינר: לא לעבודות הגבס ולא לעבודות הקרמיקה.

שמואל אולפינר: מפני שרק לידיעתך, ואתה יכול לבוא לבדוק את זה בספרים, אתה יודע כמה מרוויח היום רצף בענף הבנייה?

שמואל אולפינר: כמה לדעתך?

אפרים כהן: רצף ישראלי?

שמואל אולפינר: רצף ישראלי.

שמואל אולפינר: כמה מרוויח?

אפרים כהן: אני התעסקתי בעיקר בשכרם של העובדים הזרים.

שמואל אולפינר: כמה אתה חושב שהיום מרוויח רצף ישראלי בבנייה?

שמואל אולפינר: בוא, אני אגיד לך.

שמואל אולפינר: בין 180 ל-220 דולר נטו ליום.

שמואל אולפינר: שמעת?

אפרים כהן: וכמה מרוויח רצף עובד זר?

שמואל אולפינר: הוא עובד בקבלנות, גם הם כבר למדו.

שמואל אולפינר: בגלל החוסר, משום שלא נתנו לנו עובדים.

שמואל אולפינר: הרי זה טירוף מה שקורה היום בשוק.

שמואל אולפינר: אין להשיג רצפים, זה עוצר לנו את הבנייה.

שמואל אולפינר: אין בנאי אבן להשיג, אתה יודע?

שמואל אולפינר: אתה יודע כמה מוכנים לשלם לבנאי אבן בעבודות פיתוח?

שמואל אולפינר: 150 דולר ליום, העיקר שיבוא, ולא מעניין אותו מסים - אנחנו משלמים את הכל.

שמואל אולפינר: יצרתם, והסברתי את זה לשר העבודה, מצב א-נורמלי, שיש חוסר כזה עצום של פועלים, שאי אפשר לעשות כלום.

שמואל אולפינר: הבטיחו לנו את הפלסטינים, ואני אומר לך, אצלי, ואצל כולנו, עבדו פועלים פלסטינים.

שמואל אולפינר: אתה היית מוכן היום לעבוד בבניין, שיבוא פועל פלסטיני, אפילו אחד שעבד אצלך חמש שנים, אתה תסמוך עליו, שתהיה בפיגום על קומה 10?

שמואל אולפינר: או שתחשוש מה אמר לו האימאם ביום שישי ומה הוא יעשה לך ביום ראשון?

שמואל אולפינר: מי זה הגיבור?

שמואל אולפינר: אני יכול היום לתת למנהלי העבודה שלי לסמוך במאה אחוז?

שמואל אולפינר: ואני מודיע לך, שיש לי פועלים פלסטינים שעובדים מ-67'.

שמואל אולפינר: אתה שומע?

שמואל אולפינר: מ-67', אבל אתה יודע מה קורה?

שמואל אולפינר: ברגע שאני רואה פועל שמתחיל לגדל זקן, אני מפטר אותו.

שמואל אולפינר: אז אני יודע שהוא כבר חמאס.

שמואל אולפינר: אני אומר לו: "תוריד את הזקן".

שמואל אולפינר: אם הוא לא מוריד את הזקן, אני אומר לו: "לך הביתה".

שמואל אולפינר: אבל אתה גם לא יכול לסמוך על אחרים, תראה את נהג אגד הזה, איזה אסון הוא עשה לנו.

שמואל אולפינר: וככה אחרים.

שמואל אולפינר: אומרים לנו אנשים: "בסדר, יהיה פלסטינים".

שמואל אולפינר: אתה נותן לי תעודת ביטוח, לחיים שלי?

שמואל אולפינר: או לחיים של הבן שלי, שעובד?

שמואל אולפינר: מי יכול לתת?

אפרים כהן: אני לא רוצה להפריע לך באמצע, אבל אתה רק מחזק אותי יותר במחשבה, כמה שלקלוט ישראלים ולשלם להם שכר הולם אולי יעודד ישראלים לעבוד בבנייה ונוכל להתמודד עם הבעיה הזאת.

שמואל אולפינר: שמע, אדוני.

שמואל אולפינר: בוא אני אתן לך דוגמה ובזה אני אגמור, ואחר-כך ימשיכו הלאה.

שמואל אולפינר: יש סיפור עם עגורנים, נכון?

שמואל אולפינר: מפעילי עגורנים.

שמואל אולפינר: עכשיו תשמע סיפור, שסיפרתי לרענן כהן, והוא בדק אותי, וגם אתה תבדוק אותי.

שמואל אולפינר: נתתי לעגורן, שצריך לעבוד אצלי בתל-אביב, 7,500 שקל נטו ומונית ספיישל שלוקחת אותו בבוקר לעבודה, אחרת הוא לא הסכים לעבוד.

שמואל אולפינר: מונית ספיישל בבוקר, מונית ספיישל, כשהוא גומר את העבודה, בחזרה הביתה.

שמואל אולפינר: הוא עבד שבועיים, ואז הוא בא ואמר לי: "לא מתאים לי, משהו לא בסדר".

שמואל אולפינר: אמרתי לו: "מה לא מתאים לך?", אמר: "תן לי עוד 1,500.

שמואל אולפינר: אני רוצה 9,000 נטו".

שמואל אולפינר: אמרתי: "את זה לא תקבל".

שמואל אולפינר: אז הוא אומר: "תן לי פתק".

שמואל אולפינר: נתתי לו פתק, כתבתי שלא מתאים לי - ההסכם שלי היה על 7,500, אבל הרגשתי שמשהו לא בסדר.

שמואל אולפינר: אמרתי לעצמי, אני הולך אחרי הבנאדם הזה, לבדוק אותו.

שמואל אולפינר: עכשיו תשמע את הסיפור - הוא קיבל את הפתק והלך ללשכת העבודה, ומגיע לו לפי 7,500.

שמואל אולפינר: תשמעי את האסון של הארץ.

שמואל אולפינר: אתה יודע מה הוא עשה?

שמואל אולפינר: הוא נסע לצרפת.

שמואל אולפינר: מגיעים לו דמי אבטלה, אני לא יודע מי חותם לו, והוא עובד בצרפת על עגורן.

שמואל אולפינר: העברתי את השם שלו גם לשר רענן כהן, גם ללשכת העבודה בבת-ים, כדי שלא ישלמו לו דמי אבטלה.

שמואל אולפינר: לפי דעתי הוא מקבל עד היום.

שמואל אולפינר: הבנת מה קורה?

שמואל אולפינר: 7,500 נטו זה משכורת יפה?

אפרים כהן: מאוד.

אפרים כהן: מכובדת.

שמואל אולפינר: אז אני רק אזכיר לך, שהופעתי בטלביזיה הישראלית, והיה שם נשיא התאחדות המובטלים.

שמואל אולפינר: ראית את זה?

שמואל אולפינר: וכשאמרתי לנשיא התאחדות המובטלים: "אני אתן לך 4,500 נטו בחודש, הוצאות נסיעה וארוחת צהרים, בוא לעבוד", הוא אמר: "לא, אני עסוק.

שמואל אולפינר: אני נשיא המובטלים, אני צריך לדאוג למובטלים".

שמואל ארד: תנו לעבוד בכבוד, זאת עמותה, הוא עסוק בבחירות, לא להפריע.

אפרים כהן: אדוני, אני לא אוהב להפריע, אבל יש לי רק הערה אחת - אתה כל הזמן נותן את הדוגמה האישית שלך, ואני מכבד אותך, ואני יודע מי אתה ומה אתה, אבל - - -

שמואל אולפינר: לא, זו הדוגמה האישית של כולנו.

אפרים כהן: אבל כשאני יודע, שקבלנים פיטרו עגורנים וקיבלו עובדים זרים בסכום של 3,000-4,000 ₪, ושעגורנים מסתובבים מובטלים, גם זה צריך להגיע לכאן.

שמואל אולפינר: אין עגורנים מובטלים.

שמואל אולפינר: הרי העגורנים עשו קרטל, בחייך.

שמואל אולפינר: יש קרטל של עגורנים.

אפרים כהן: מצד שני הם מציפים אותנו, ומבקשים לדעת - למה אנחנו מובטלים ועובדים זרים עובדים.

שמואל אולפינר: הם עשו קרטל, והם הקימו חברה, ואתה עובד עכשיו לפי שעות.

שמואל אולפינר: לא הייתה לי ברירה ולקחתי כזה בתל-אביב, כי אינני רוצה עובד זר, ולא רוצה סיני.

שמואל אולפינר: בוא אליי לתל-אביב ותראה איך הקרטל עובד.

אפרים כהן: אני אבוא, אדוני.

שמואל אולפינר: תבוא אליי, תראה את הקרטל של העגורנים.

נעמי בלומנטל: בסדר, תודה רבה.

שמואל אולפינר: הסיכום הוא זה - אנחנו רוצים להעסיק ישראלים, אבל אנחנו רואים שיש בעיה גדולה בעניין הזה.

שמואל אולפינר: בעבודות הגמר בלאו הכי אנחנו משלמים הון תועפות, ורוצים שישראלים יקבלו אותן.

שמואל אולפינר: רק להבנה, תדע לך שאני עצמי פתחתי פעם בית-ספר לעולים חדשים, בהרצליה.

שמואל אולפינר: בבית-הספר הזה למדו 44 סטודנטים עולים חדשים.

שמואל אולפינר: לימדתי אותם טיח וריצוף, כי זה היה הכי חשוב.

שמואל אולפינר: אתה יודע מה היה הסוף?

שמואל אולפינר: תראה, יש לנו עסק עם יהודים, שניים נהפכו לקבלני ריצוף על המקום.

אפרים כהן: מוח יהודי.

אפרים כהן: זה בסדר, מוצא חן בעיניי.

אפרים כהן: גם אחרי מלחמת ששת הימים כל פועל הפך לקבלן.

שמואל אולפינר: מ-44 אנשים נשאר אחד, שעבד שמונה חודשים, ואחר-כך כולם נעשו קבלנים.

שמואל אולפינר: אני מאוד מעריך אותם, כי העלייה הזאת היא עלייה של אנשים פיקחים וחכמים, עם השכלה, ועכשיו הם כולם קבלנים.

ויקטור בריילובסקי: כן.

ויקטור בריילובסקי: אפשר לשאול שאלה?

ויקטור בריילובסקי: יש סיפור, אינני יודע אם הוא אמיתי או לא אמיתי, שרמת הטכנולוגיה בתחום הבנייה אינה גבוהה כל-כך, ולכן, אולי כדאי להשקיע כסף ולהעלות את הרמה הטכנולוגית, ואז יהיה צורך בפחות אנשים, וכך יימצא פתרון לכל הבעיות האלה.

ויקטור בריילובסקי: מה דעתך?

שמואל אולפינר: ח"כ בריילובסקי, כשאבא שלי בא מרוסיה, לפני איזה שבעים שנה, הוא עבד בבניין ובנה את רחוב דיזנגוף.

שמואל אולפינר: אז בנו בשיטות אחרות.

שמואל אולפינר: אני אומר לך, המנכ"ל ואני חזרנו עכשיו מאמריקה, שם עברנו אתרי בנייה.

שמואל אולפינר: אנחנו עובדים פה בשיטות הכי חדישות שישנן בענף הבנייה.

שמואל אולפינר: הדבר היחידי שאין פה ויש שם הוא, שהם בונים על קונסטרוקציות של ברזל.

שמואל אולפינר: אנחנו באנו מאטלנטה - ראינו שם את הבתים שהם בונים על קונסטרוקציות של ברזל, וזה יקר פה פי שתיים וחצי.

שמואל אולפינר: שם זה באמת רץ, הבנייה המתועשת, אבל גם להם זה נהיה יקר, והם עובדים, כמו שאנחנו פה, בבטונים.

שמואל אולפינר: רק עכשיו ראינו מרכזי מסחר ודירות והכל.

שמואל אולפינר: מה שכן, הם עובדים הרבה בעץ, וזה הולך מהר.

שמואל אולפינר: אתה יכול לשכנע ישראלי לגור בבית עץ?

שמואל אולפינר: אתה יכול לשכנע ישראלי, בדירה רגילה ולא משרדים, לקנות בית עם קירות גבס?

שמואל אולפינר: נסה לחשוב על זה.

שמואל אולפינר: אתה יודע איזה המצאות ואיזה סיפורים מספרים לי?

שמואל אולפינר: בבניות הכי יקרות, בצפון תל-אביב וכו', כשאתה הולך לבנות קיר גבס, אתה יודע איך אני עובד?

שמואל אולפינר: קודם אני בונה איטונג, ואת זה אני מצפה בגבס, ואז זה בסדר.

שמואל אולפינר: אחרת הם לא קונים.

שמואל אולפינר: אבל אנחנו עובדים בתבניות, ועם מנופים, ותאמין לי, עובדים כמו באירופה.

שמואל אולפינר: אני גם עובד באירופה, כך שאני יכול להגיד לך.

שמואל אולפינר: זה הכל אגדות.

שמואל אולפינר: יש דברים יסודיים בבנייה, שתמיד יצטרכו בשבילם פועלים – לחפור, לשפוך בטונים ולעשות את כל הדברים האלה - לא יעזור כלום.

שמואל אולפינר: ואנחנו יכולים גם את היציקות ואת הבנייה המתועשת לעשות על הארץ.

שמואל אולפינר: אבל גם אז זה בטונים, ולא משנה כלום.

שמואל אולפינר: אז אתה מעלה את הקיר במנוף, אבל זה בטונים.

שמואל אולפינר: זאת הבעיה.

שמואל אולפינר: אנחנו עובדים מאוד טוב פה, מהר ומתועש, כמה שאפשר.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז, תודה רבה.

מרינה סולודקין: אני רוצה לומר לך, אדוני הנשיא, שאינני מאמינה לאוזניי.

מרינה סולודקין: אינני מכירה עולים חדשים, שחושבים על האפשרות להתחיל מ-4,000 שקל נטו ולהתקדם ל-7,000.

מרינה סולודקין: הם אינם מבינים מה זה בארץ, ואינם יודעים איזה עתיד יש בענף הבנייה.

מרינה סולודקין: מה שאתה אומר על הישראלים אני מקבלת, כי אני לא כל-כך מכירה את המנטאליות ומשמעת העבודה של ישראלים.

מרינה סולודקין: מה שאני רוצה לומר לך הוא, שבעיירות הפיתוח יש הרבה גברים, מהנדסים, שמחפשים כל הזדמנות להתקבל לעבודה עם משכורת מכובדת.

שמואל אולפינר: כמהנדסים?

מרינה סולודקין: לא.

מרינה סולודקין: מה שאני אומרת לך הוא, שכולם הבינו שכמהנדסים אין להרבה אנשים עתיד בארץ.

מרינה סולודקין: הארץ לצערנו הרב קטנה מדי ל-10,000 המהנדסים שהגיעו לכאן.

מרינה סולודקין: מה שאני מבינה מהסיפור המרשים שלך הוא, שלהתאחדות הקבלנים אין קשר הדוק עם משרד הקליטה.

מרינה סולודקין: קודם כל אין פרסום על כך שהמשכורות כל-כך גבוהות, וגם יש מיתוס - העולים, למען האמת, חושבים שבארץ רמת הטכנולוגיה של הבנייה היא כמו במאה ה-19.

מרינה סולודקין: אם זה לא נכון, צריך להדגיש את זה כשמקבלים אנשים לקורסים מקצועיים.

מרינה סולודקין: אני גם חושבת שאחרי מה ששמענו, גם חברי הכנסת, גם מי שיהיו שר הקליטה, שר השיכון והבנייה ושר העבודה והרווחה צריכים לשבת ולהפנות את תשומת לב העלייה להזדמנויות הטובות והגבוהות שיש בענף הזה.

מרינה סולודקין: אני חושבת, שאחרי הקמת הממשלה החדשה נחזור אולי לפגישות אישיות, וכחברת כנסת גם אני רוצה לדעת יותר ויותר, כדי להסביר ולהיות יכולה להפנות אנשים לכתובת כלשהי, ולהנחות איך להתקבל לקורסים, מה הסיכויים אחרי סיום הקורסים וכו'.

מרינה סולודקין: לכן, נעמי, אני קודם כל מאוד מודה לך על זה שיש ישיבה כל-כך מעניינת, חשובה ומועילה, ואני חושבת שמאוחר יותר אנחנו, כחברי כנסת, כשרים וכסגני שרים בממשלה, צריכים לעבוד בכיוון הזה.

מרינה סולודקין: זה מאוד חשוב.

מרינה סולודקין: אני לא מקבלת את זה שיש 31,000 עובדים זרים בארץ, בזמן שאני, כאשקלונית, כל הזמן שומעת, שאין עבודה באשקלון, אין עבודה בנתיבות, אין עבודה בשדרות.

אלכסנדר צינקר: אבל באשקלון בונים ובונים.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז, תודה רבה.

שמואל אולפינר: את רוצה שאני אתן לה רק תשובה אחת קצרה?

שמואל אולפינר: אני אתן לך כתובת בשדרות.

שמואל אולפינר: את אומרת שיש שם עולים חדשים?

שמואל אולפינר: שייגשו לחבר שקוראים לו משה פרץ, הוא בונה בשדרות.

שמואל אולפינר: תביאו לו עובדים, ונראה אם הוא יקלוט.

שמואל אולפינר: או שתביאו עובדים מאותם האזורים לסולל בונה, שיושב פה הנציג שלהם, נראה אם שם יקלטו אותם או לא.

שמואל אולפינר: רק שירצו לעבוד.

אלכסנדר צינקר: אתה צריך לפתוח מרכז מידע.

שמואל אולפינר: שמע מה שאנחנו עושים.

שמואל אולפינר: אנחנו באים ללשכות ומבקשים עובדים.

שמואל אולפינר: כדי שלא יגידו שאנחנו מופקרים, אנחנו לא אומרים: "תן לי 288 עובדים".

שמואל אולפינר: אתה לא רוצה להתגרות.

שמואל אולפינר: אתה רוצה להראות שאתה בסדר.

שמואל אולפינר: מה אתה עושה?

שמואל אולפינר: אתה בא ואומר: "תן לי ארבעה בנאים, שלושה טפסנים, שני ברזלנים ואחד שמניח קרמיקה".

שמואל אולפינר: הזמנה כזאת.

שמואל אולפינר: אתה בא ללשכה ברחובות, ואתה אומר: "בבקשה, הנה ההזמנה".

שמואל אולפינר: מה אומרים לך?

שמואל אולפינר: צוחקים לך בפנים.

שמואל אולפינר: הפקיד אומר: "השתגעת?

שמואל אולפינר: מה, אתה לא יודע מה קורה?".

שמואל אולפינר: אתה מבין, לא הזמנתי תשעים.

שמואל אולפינר: בכוונה.

שמואל אולפינר: אבל שלחתי מאות קבלנים שיעשו את זה, והרשימות אצלנו.

שמואל אולפינר: בכל אופן, את כל האנשים שאתם מדברים עליהם אנחנו מוכנים לקלוט.

אלכסנדר צינקר: צריך לקיים תוכניות הסברה, אנשים לא יודעים.

נעמי בלומנטל: בסדר.

נעמי בלומנטל: בואו נתקדם.

נעמי בלומנטל: זה יותר עמוק מזה.

נעמי בלומנטל: דווקא הדברים עולים קצת אל פני השטח.

נעמי בלומנטל: אתם נמצאים פה, באמת, באכסניה של אנשים שרוצים לראות איך אפשר לסייע.

נעמי בלומנטל: את הבעייתיות אנחנו מבינים, אבל נראה לי, שעולה חדש מן השורה, שאולי היה מהנדס, לא עולה בדעתו ללכת ולעבוד פתאום בבנייה.

נעמי בלומנטל: הוא בכלל היה פונה בכיוונים אחרים.

שמואל ארד: אני מוכרח כאן להגיד אמת אחת, שצריך להבין אותה.

שמואל ארד: אני אומר את זה לחברי הכנסת.

שמואל ארד: מהנדס בניין רוסי עולה לא יכול לבוא להתייצב בבניין ולהגיד: "עכשיו אהיה טייח".

שמואל ארד: ללמוד טייחות, כך שאת תהיי מוכנה לקנות דירה שהוא בתור טייח עשה אותה, הוא עושה קורס של חצי שנה, שאחריו הוא עושה סטאז' עוד חצי שנה, ואחרי זה הוא רק מתחיל להבין מה זה טיח.

שמואל ארד: אחרת את לא תקני את הדירה.

שמואל ארד: אם שני מילימטר הטיח בצד, יש תביעה נגד הקבלן, כי זה בניגוד לחוקי מכר הדירות.

שמואל ארד: אז עולה רוסי, מהנדס, לא יכול כל-כך מהר להיות טייח, וגם לא רצף.

שמואל ארד: הוא צריך להשקיע בזה שנתיים, והוא לא עושה את זה.

נעמי בלומנטל: זהו.

נעמי בלומנטל: על זה בדיוק הישיבה.

נעמי בלומנטל: זה מה שרציתי לומר, שאנחנו רוצים למצוא דרך - - -

שמואל ארד: אני רוצה רק לסיים את ההקדמה, ואז אתן לדוד שטרן לדבר.

שמואל ארד: תראו, עומדים בארץ היום, תסעו ותסתובבו, מאות רבות של פרויקטים, עם מיליוני מ"ר שנתקעו באמצע ושותקו בהם העבודות, כי חסרים 60,000 פלסטינים.

שמואל ארד: 40,000 העובדים הזרים, שהם בינתיים על הנייר, יש לנו היום 30,000, כי שירות התעסוקה לא נתן לנו אותם עדיין, הם הגרעין.

שמואל ארד: אם היינו יכולים להפעיל את הפרויקטים האלה עם העובדים שעושים את העבודות הרטובות, שדיבר עליהן סם, עם ה-30 – 40 אלף עובדים זרים שאנחנו צריכים, היינו יכולים להכניס לענף, במקצועות יותר מתקדמים, עוד אלפי ישראלים.

שמואל ארד: אבל אנחנו משותקים, כי אין לנו מי שיעשה את עבודות הטייחות והרצפות, ולשם כך אנחנו צריכים את הזרים, כי לזה באמת אין ישראלים.

שמואל ארד: תראו, הוצאנו מיליונים השנה על פרסום ועל ירידי תעסוקה.

שמואל ארד: הישראלים, לעבודות הקשות, הבסיסיות - רצפות, טייחות, ברזלנות, אלה שסם, הנשיא שלנו, קרא לה רטובות - לא באים, ועבודות הגמר תקועות, משותקות.

שמואל ארד: אני מציע שתשמעו את דוד, ותראו מה אנחנו כן עושים, ורוצים לעשות, כדי לקלוט עולים חדשים לענף, בכל התחומים - מהעבודות הבסיסיות ועד המתקדמות.

נעמי בלומנטל: בדיוק, זה מה שצריך יהיה לעשות.

נעמי בלומנטל: זאת מטרת הישיבה.

נעמי בלומנטל: המציאות היא כפי שהיא.

נעמי בלומנטל: מה שאנחנו מנסים לעשות הוא לנסות לעודד, דווקא כי יש פה נציגות של העולים מכל רחבי הארץ, ויש לנו הנגישות, בעיקר לחברי הכנסת חברי הוועדה.

נעמי בלומנטל: לפעמים זה יכול להיות אפילו על-ידי מפגשים, שנתחיל ליזום אותם.

נעמי בלומנטל: אתה קבלן באשקלון?

נעמי בלומנטל: יכולה חברת הכנסת מרינה סולודקין באחד המתנ"סים לשבת אתך ועם כמה עולים חדשים, ומספיק שישמעו אותך, כדי שיהיה להם חשק לעבוד.

נעמי בלומנטל: אבל אני מוכרחה לומר רק עוד דבר אחד, וארצה לשמוע התייחסות אליו.

נעמי בלומנטל: אולי זה עניין של האוצר, אולי של ההסתדרות, אינני יודעת.

נעמי בלומנטל: לי למשל יש מכר, שעבד הרבה שנים בענף הבנייה.

נעמי בלומנטל: הוא היה עולה חדש בעבר, עכשיו הוא ותיק.

נעמי בלומנטל: היום, כשהוא אולי בן שישים, אחרי העבודה הקשה שעבד כל השנים, אולי שלושים שנה בענף, הוא נשאר כמעט ללא פנסיה.

נעמי בלומנטל: קרנות הפנסיה שהיו עשקו אותו, והוא נשאר ממש חסר כל.

נעמי בלומנטל: זו אולי אינה הישיבה לעניין הזה כרגע, אבל אם אנחנו רוצים להגיד היום למישהו: "לך תעבוד בבנייה" - - -

שמואל ארד: נעמי, לפני שמונה חודשים חתמנו על הסכם קיבוצי חדש עם ההסתדרות, הסכם ללא תקדים, שבו שיפרנו את תנאי הפנסיה בצורה גבוהה מאוד, וגם הכנסנו סעיף מיוחד בעניין עובדים זרים, שמשווה אותם לעובדים ישראלים בכל התנאים.

שמואל ארד: תדעי לך, שעד היום ההסכם הזה, לצערנו, מחייב רק את חברי ההתאחדות, כי כבר ארבעה חודשים אנחנו מחכים ששר העבודה יחתום על צו הרחבה, שיחול על כל ענף הבנייה.

שמואל ארד: השר לא חתם, מכל מיני סיבות שלו, וכרגע ההסכם מחייב רק את חברי ההתאחדות, שמשלמים היום הרבה יותר, אבל לענף אין צו הרחבה.

שמואל ארד: כלומר זה חוזר לממשלה.

שמואל ארד: אנחנו עשינו שיפור אדיר בהסכם.

משה טראוריג: נעמי, גם זה מיתוס.

משה טראוריג: חבר'ה, הענף היחיד, שהפנסיה בו היא מהיום הראשון להעסקה, הוא ענף הבניין.

משה טראוריג: אין דבר כזה במדינה - לא בתעשייה, לא במלונאות.

משה טראוריג: זה הישג היסטורי של הסתדרות פועלי הבניין ושל התאחדות הקבלנים, מאז שנות טרום השישים.

נעמי בלומנטל: אז זה בדיוק העניין - אם לי, כוותיקה, יש מיתוס כזה, על אחת כמה וכמה יש לעולים.

נעמי בלומנטל: לכן אני אומרת - - -

משה טראוריג: משום שיש בענף הבנייה, כמו בחקלאות, אנשים שמדברים על "מה אני מקבל ביד", ומוותרים ביוזמתם על העולם הבא, לטובת העולם הזה.

נעמי בלומנטל: זה בדיוק העניין, אבל אם אנחנו ניצור את המפגשים האלה, למשל חברת הכנסת סולודקין שגרה באשקלון, או חברת הכנסת לנדוור שגרה באשדוד, העולים יוכלו לדעת מה עומד לפניהם.

נעמי בלומנטל: אז אולי יבואו בהתחלה חמישים איש, ומהם יישארו עשרה, אבל גם אז עשינו משהו.

נעמי בלומנטל: זאת המטרה, אני רוצה לשכנע אותם, שזה ענף שכדאי להיכנס לתוכו.

משה טראוריג: נעמי, מחבר העמים רוב האוכלוסייה היא אינטליגנטית ובעלת הכשרה מקצועית, לא פועלי בניין.

משה טראוריג: מדובר באנשים שהם לפחות טכנאים, הנדסאים, מהנדסים, מנהלים - - -

נעמי בלומנטל: אבל יש גם עולים מהמדינות ההרריות, כמו אוזבקיסטן, קזחסטן, ששם בדרך-כלל אין רמת השכלה גבוהה כל-כך, וחוץ מזה יש לנו עולים מאתיופיה, שוודאי גם הם ירצו להשתלב.

שמואל אולפינר: אין שם גם בניין.

נעמי בלומנטל: ננסה.

נעמי בלומנטל: להרים ידיים אפשר גם אחר-כך.

נעמי בלומנטל: אנחנו יושבים כאן כדי לנסות לא להרים ידיים.

נעמי בלומנטל: זו מטרת הישיבה.

נעמי בלומנטל: מר דוד שטרן, בבקשה.

שמואל אולפינר: אני אסביר כמה מלים ברשותך.

שמואל אולפינר: חבר הכנסת לשעבר דוד שטרן, הוא היה פעם חבר כנסת כמוכם לפני הרבה שנים - - -

2636: חמישים.

שמואל אולפינר: דוד הוא סגן יו"ר הקרן לעידוד ענף הבנייה, שבמשותף עם ההסתדרות, מחזיקה בית-ספר לענף הבנייה.

שמואל אולפינר: מר שטרן הוא אחד הכוחות המובילים שם, יחד עם חיים הרוש שהוא מנכ"ל הקרן, ואנחנו משקיעים בזה סכומים עצומים של כסף, העיקר שאנשים ירצו לבוא ולבנות.

שמואל אולפינר: מר שטרן יספר לכם את האמת על מה שקורה.

שמואל אולפינר: בבקשה, מר שטרן.

2636: אם כן, הערה ראשונה - אמרת, מר כהן, שיש 4,500 מובטלים בענף הבניין.

2636: אני רוצה לקבוע באחריות, שהאנשים האלה אינם פועלי בניין.

2636: לצערנו הרב, עדיין לא הונהג בארץ, שפועל בניין צריך לקבל סוג.

2636: אלה אנשים שמצהירים שעבדו בבניין, לפעמים ניקו מדרגות, לפעמים עשו עבודות צדדיות, אבל אלה אינם אנשים אשר עבדו בבניין ואשר ההתאחדות מחפשת אותם, וגם ההסתדרות רוצה לסדר אותם בעבודה.

2636: זו הערה צדדית.

2636: 400,000 איש, עולים, עובדים בארץ בתעשייה, בבניין וכו'.

2636: מהם 32,000 עובדים בענף הבנייה, והם עובדים לא רק בהנדסה ולא רק בעבודות לבנות, אלא בכל העבודות שנותנים להם.

2636: יש בעיה מיוחדת, דווקא עם עולים חדשים בגיל גבוה יותר; אדם שבא בגיל 35-40-45, קשה לו להסתדר בעבודה כפי שקשה גם לישראלי בגיל הזה.

2636: יש ביניהם מהנדסים של מקצועות שאינם בארץ - מהנדסי מכרות, אוניות וכו', ואנחנו, בקרן לפיתוח ענף הבנייה, פועלים להביא אותם לענף הבנייה, כשגישתנו הראשונית היא, שגם מהנדס בניין שבא לארץ אינו יכול להסתדר בעבודת הנדסה, כי אינו יודע את השפה.

2636: לכן אנחנו, בשעתו, כשהיה השר צבן, הצענו שנעשה קורסים משולבים של לימוד המקצוע ולימוד השפה, שבהם, במקום 500 שעות, ילמדו 800-850 שעות, ואז העולים יוצאים יותר מוכנים לעבודה מאשר היום, אחרי גמר האולפן.

2636: אדם שנמצא באולפן, ואינו יודע מה יעשה כשיגמור את הלימודים, מבזבז את כספו, לא לומד, בערבים מחפש כל מיני עבודות בסופרמרקטים וכו', ואינו מקבל מקצוע.

2636: לכן, אנחנו מציעים, באופן יסודי ומעשי, שיתנו לנו גישה לאולפנים, ואנחנו, יחד עם משרד העבודה והרווחה, בהסכמתם ובתמיכתם, נעשה אולפנים משותפים, שבהם נקנה את המקצוע לעולים החדשים.

2636: משנת 91' עד 94' הייתי בעשרות מקומות בחבר העמים – בטשקנט, במינסק, במוסקבה ובכל מיני מקומות, ואז ניהלנו בחו"ל, בחבר העמים, קורסים בשביל ענף הבנייה.

2636: זה היה מבוסס על קורס טפסנות, ברזלנות, גבס, בנייה, ריצוף, קרמיקה וכו', 150 שעות.

2636: התלמידים היו עולים לארץ, פה מקבלים השלמה בקורסים שלנו, כמובן כל זה יחד עם משרד העבודה והרווחה, וכך העניין עבד.

2636: ברגע מסוים החליטו בממשלה להפסיק את הקורסים האלה, ומאז היינו מקבלים את העולים בקורסים משותפים, כמו שהזכרתי, לעברית ולמקצוע.

2636: הלאה.

2636: אנחנו נותנים תמריץ לעולים חדשים ולעולים חדשים חיילים משוחררים שגומרים את הקורסים שלנו, במקצוע טפסנות, ברזלנות ובנייה.

2636: זה מקצוע בסיסי, אנחנו לא מעוניינים שאנשים יישארו טפסנים וברזלנים כל חייהם, אבל כך הם נכנסים לענף הבנייה, ואני ממליץ בפני מהנדסים, שייכנסו לקורסים שלנו, כי מהנדס, כפי שאמרתי, עולה מרוסיה, אינו יכול להיכנס למקצוע של הנדסה מהיום הראשון שגמר את האולפן, מכיוון שהשפה שלו אינה מספקת, ולכן אנחנו נותנים לאנשים האלה תמריצים במקצוע הזה, כי הוא מוביל לקראת ניהול עבודה בבניין, מקצוע מכניס בהחלט, יותר טוב לעתים מאשר הנדסאי או מאשר מהנדס מתחיל.

2636: התמריצים שאנחנו נותנים הם בנוסף לכספים שהם מקבלים מהממשלה בתור מובטלים, או הבטחת הכנסה.

2636: אנחנו נותנים לעולה 3,000 בסטאז' - בתי-ספר עובדים בצורה כזו, ששלושה חודשים הם מקיימים לימוד עיוני ומעשי, ושלושה חודשים נוספים הם סטאז' אצל הקבלנים.

2636: הקבלנים ברצון מקבלים אותם, ולאלה שבאים לסטאז', אנחנו, הקרן, משלמת 3,000 שקל נוספים למה שהם מקבלים מהממשלה.

2636: כשהם גומרים את הסטאז', הם מקבלים מאיתנו עוד 1,000 שקל, ובתום שנה של עבודה - עוד 2,000 שקל.

2636: סך הכל 6,000 שקל.

2636: אם הם חיילים משוחררים, הם מקבלים מהקרן בתקופת הסטאז' ובתקופת העבודה 10,000 שקל נוספים לשכר שהם מקבלים.

2636: אני רוצה לציין לשבח את ההתאחדות - שום מקצוע בארץ איננו נותן כספים כאלה ואיננו משתתף בפעולה הזאת.

2636: התאחדות הקבלנים היא היחידה שהסכימה לתת 2% מהשכר, יחד עם התנאים הסוציאליים, כדי לקיים את הקרן לעידוד ולפיתוח ולבצע את העבודה הזאת.

2636: אם כן, אני מגיע לסוף.

2636: אנחנו מציעים באופן מעשי ומלא, כפי שציינו בתזכיר שלנו, תוכנית פעולה וסיכומים: "לשם קידום הכשרת העולים ויישומם בעבודה, בהתאם לתוכניות משרד העבודה והרווחה, בשיתוף פעולה עם הקרן לעידוד הבנייה, המוסד לביטוח לאומי, שירות התעסוקה משרד הקליטה ומשרד החינוך, כל אלה הם שותפים בפעילות ההכשרה במכללות.

2636: יופעלו קורסים של אולפנים משולבים ללימוד מקצוע ולימוד שפה במקצועות שלד, טפסנות, ברזלנות, בנייה, גבס, צבע, ריצוף, קרמיקה ופיתוח", דרך אגב, אני כבר הצעתי למשרד העבודה והרווחה ליצור תוכנית מיוחדת בשביל נשים.

2636: נשים ברוסיה עובדות גם בבטונים, וגם בהחלקת בטונים, ובכל מיני עבודות קשות, אבל בארץ כמובן, אנחנו - - -

סופה לנדבר: לא יהודיות.

סופה לנדבר: מה אנחנו עבדים?

סופה לנדבר: מה קרה?

2636: נשים בהחלט יכולות לעבוד בגבס, הן יכולות לעבוד בקרמיקה, כפי שמר אולפינר הציע - - -

נעמי בלומנטל: תהיי קצת פמיניסטית, סופה.

2636: אלה עבודות יצירתיות, ובזה אפשר למשוך את הנשים.

נעמי בלומנטל: רק שנייה.

נעמי בלומנטל: מר שטרן, יש כאן שאלה.

מרינה סולודקין: מתי החליטו לסגור את האולפנים המשולבים למקצוע ולשפה?

מרינה סולודקין: חיים הרוש: דוד, סליחה.

מרינה סולודקין: זה לא היה משהו ממוסד.

מרינה סולודקין: תסלחו לי שאני מתפרץ.

מרינה סולודקין: זה היה דו-שיח ביוזמתו של דוד, כי הוא מלווה את הפרויקט הזה הרבה שנים, בין משרד העבודה, שלמעשה אחראי לפרויקט ההכשרה במדינה, לבין משרד החינוך ומשרד הקליטה.

מרינה סולודקין: תרשו לי להעיר הערה – זה תלוי בשר שעומד ובאיש שעומד ומטפל בעניין.

מרינה סולודקין: בשנים האחרונות לצערי הרב, הקליטה היא מחוץ לתמונה.

מרינה סולודקין: אני חייב לומר את זה.

מרינה סולודקין: אנחנו משקיעים המון כסף בפרסום בקרב העולים, בשפה הרוסית, בלי שותפות של אגורה אחת ממדינת ישראל.

מרינה סולודקין: אז באיזו שנה זה קרה?

חיים הרוש: זה הופסק לפני שנתיים.

חיים הרוש: עכשיו, מה הרעיון?

שמואל ארד: ב-99' זה הופסק.

חיים הרוש: הרעיון המרכזי הוא, שעולה צריך בית, עבודה ושפה.

חיים הרוש: אנחנו מציעים את הכל לקבץ יחד, כדי להצליח עם הפרויקט.

חיים הרוש: אם תצא קריאה מפה למשרדי הממשלה, באמת להשקיע קצת מאמצים, משרד העבודה כבר עושה את זה, מה שנותר הוא משרד הקליטה, אולי למשרד החינוך ולסוכנות היהודית, שעוסקת בעניין הזה יחד אתנו, אני בטוח שנקדם את זה.

חיים הרוש: אגב, בניגוד לפרויקט החיילים, 80% מקרב העולים נשארים לעבוד בענף הבנייה.

חיים הרוש: זה מחקר של משרד העבודה, לא שלנו.

מרינה סולודקין: אז מכאן אנחנו יכולים לפנות לשר, שיתחיל לעבוד בשבוע הבא - - -

חיים הרוש: אנחנו מציעים תקציב משולב.

2636: אני מצטער להגיד דברי ביקורת - שרת הקליטה הייתה סגורה על הייטק, ועזבה את נושא הבנייה.

2636: זה דבר שאני מקווה שישתנה עכשיו.

2636: אנחנו מבקשים שתינתן לנו, לנציגי הקרן לעידוד הבנייה, אפשרות כניסה לאולפנים הרגילים ואפשרות העברת עולים, תוך שבועיים עד חודש, לאולפן משותף.

2636: מובן שאולפן משותף זה יהיה תחת פיקוח של משרד העבודה והרווחה, משרד החינוך וכו'.

2636: אנחנו הכנו גם חומר לימוד בשפה הרוסית, כדי שאפשר יהיה לקדם את האנשים.

2636: אני ממשיך לקרוא: "יאושר גיל החניכים לפי הקיים, עד ארבעים, ולמעלה מזה, רק באישור רופא המאשר בריאות תקינה ומתאימה לעבודה בבניין.

2636: יימשך נוהל של פז"מ מקוצר של שלוש שנים בבניין לקורס מנהלי עבודה", כפי שאמרתי, אנחנו לא רוצים להשאיר את העולים החדשים לאורך זמן בתפקידים הבסיסיים.

2636: אחרי שלוש שנים הם צריכים להיכנס לקורסים ולהתקדם לתפקיד מנהלי עבודה.

2636: אגב, אני רוצה לציין, שהעולים, שגומרים את הקורסים, גם היום כבר לפעמים משמשים כעוזרים למנהלי עבודה בפיקוח על עובדים זרים, וצריך את הדבר הזה לזכור ולדעת.

2636: יימשך נוהל של פז"מ של שלוש שנים, אמרתי, "יובטח תקציב הסברה ופרסום משותף עם הקרן".

2636: תמיד אנחנו נישא ב-50% לפחות של ההוצאות, וכפי שאמר חיים הרוש, הוצאנו הון תועפות על פרסום ברוסית, ובתיק שמסרתי ליו"ר יש חומר שאולי תרצו לעיין בו.

2636: "ייערכו קורסים מיוחדים, במימון הממשלה, למהנדסים במקצועות הנדסה שאינם נדרשים בארץ, להנדסאים ולמנהלי עבודה בשפה המקצועית".

2636: אגב, אני רוצה לציין, שמנהלי עבודה, בהתאם לתקנות הממשלתיות, יכולים להיות רק ישראלים - לא עובדים זרים וגם לא אנשים מיש"ע.

2636: כלומר, המסלול שאנחנו מציעים הוא הגיוני, כשהעולה יתקדם בכיוון מנהל עבודה, מובטחת לו עבודה, מכיוון שהיום ישנם בארץ 10,000 מנהלי עבודה ורק 5,000 מהם מוסמכים על-ידי המדינה, ולכן יש אפשרות לקדם את העולים.

שמואל אולפינר: זו הצרה, שצריך בכל אתר בנייה מנהל עבודה מוסמך.

2636: אנחנו עוקבים אחרי הבוגרים שלנו במשך שנים.

2636: אנחנו לא עוזבים אותם ושולחים סתם: "תלכו ותשברו את הראש", אנחנו משתדלים לקבל עבורם עבודה.

2636: אם הם מפוטרים ממקום אחד אנחנו מביאים אותם למקום שני.

2636: עולים חדשים הגיעו לשכר של 5,000 עד 8,000 נטו, פלוס תנאים סוציאליים - אצל סולל בונה, אצל סם, וגם קבלנים אחרים ברצון מקבלים אותם, מכיוון שהמצב היום הוא כזה, שיש קידום טכנולוגי רב בענף הבנייה ולכן דרושים אנשים שיש להם לא רק שרירים, כי אם גם שכל.

2636: אנחנו בטוחים בהחלט, שאפשר למצוא מקום עבודה לעולים חדשים, במסלולים כפי שאנחנו קובעים אותם, בזמן הקרוב ביותר, ואנחנו רוצים לשמוע את המלצות הוועדה להצעות שהצענו.

נעמי בלומנטל: תודה רבה.

נעמי בלומנטל: בבקשה, אדוני.

משה טראוריג: אני יו"ר ועדת העבודה בהתאחדות, הייתי רוצה לתת רק כמה, נתונים כדי שנהיה בפרופורציה המתאימה.

משה טראוריג: אפרים נתן מספר, 121,000 מועסקים יהודים או ישראלים בענף הבנייה.

משה טראוריג: אם בלשכות יש, נניח, המספר שלו, כשאני מסכים עם ההגדרה של דוד שטרן, שאין מדובר בפועלי בניין, כי צריך להוריד מיתוס אחד – אין מקצוע שנקרא "פועל בניין".

משה טראוריג: אנחנו יודעים מה זה טפסן, אנחנו יודעים מה זה ברזלן, אנחנו יודעים מה זה טייח.

משה טראוריג: איננו יודעים מה זה "פועל בניין", ומי שהוא טפסן - אינו רצף.

משה טראוריג: ומי שרצף אינו ברזלן.

משה טראוריג: לכן, המושג "פועלי בניין", והאמירה: "עבדתי בבניין", לא אומרים שום דבר.

משה טראוריג: אף אחד מאתנו לא יקנה דירה, אם הטפסן שעבד שם הוא אחד שאמר שעבד בבניין.

משה טראוריג: אז זה דבר אחד.

משה טראוריג: אבל 4,000 לעומת 121,000 זה משהו כמו 3%.

משה טראוריג: ענף הבניין היום נמצא היום באחד מרגעי השפל שלו לאורך שנות המדינה.

משה טראוריג: 3% אבטלה, אפילו לדעת שירות התעסוקה, זה פחות מחצי מהאבטלה שישנה בממוצע בארץ.

משה טראוריג: זאת אומרת, שמרבית המובטלים בארץ אינם בענף הבניין.

משה טראוריג: אם אנחנו מדברים על יסודות התעסוקה, על המבנה של התעסוקה בארץ, על בעיית התעסוקה בארץ, על המבנה הדמוגרפי בארץ, בכלל איננו מדברים בענף פרובלמטי מבחינה זאת.

משה טראוריג: נניח שהיו מקבלים את הצעתו של סם, ואנחנו תמכנו בה, ויביאו את כל ה-4,000 ממחר בבוקר ללשכת התעסוקה במקווה-ישראל, התאחדות הקבלנים, וכל הקבלנים יקבלו פרו-רטה – כמספר העובדים הזרים שיש להם, יקלטו מובטלים.

משה טראוריג: מה הם יעשו, זו בעיה של הקבלנים, לא של המדינה.

משה טראוריג: דורשי העבודה יירדו ב-4,000, אפס מובטלים בשירות התעסוקה לענף הבנייה.

משה טראוריג: אז מה?

משה טראוריג: פתרנו את בעיית 40,000 העובדים הזרים שעובדים?

משה טראוריג: פתרנו את בעיית 40,000 הפלסטינים שעבדו בספטמבר, 20,000 דרך שירות התעסוקה, חוקיים לגמרי?

משה טראוריג: ויש עוד 20,000 שעבדו לא חוקי, אבל שירתו את ענף הבניין, כלומר, אם מוציאים אותם, לענף חסרות ידיים עובדות.

משה טראוריג: אז ה-4,000 האלה, מול סדר גודל של חמישים-שישים אלף, אלה הפתרונות של ענף הבנייה?

משה טראוריג: על זה אנחנו מדברים?

משה טראוריג: אין לנו אנשים, אין לנו אפשרות לבנות את הארץ.

משה טראוריג: יש פה פרויקטים, שאנחנו מזמינים בשבילם את הקבלנים מקוריאה, מהודו, ממצרים, מיוגוסלביה, כל הקבלנים האלה יבואו, ואז לא נדבר על פועלי בניין מובטלים, אלא על מהנדסים מובטלים, על אדריכלים מובטלים, על תכנון - - -, מה ההבדל בין להביא פועלים זרים וחברות זרות?

משה טראוריג: למה מדינת ישראל, שהוציאה את נמל התעופה בן-גוריון , לא אמרה "רק ישראלים"?

משה טראוריג: למה נתנה את זה לתורכים, לפשוט את הרגל?

משה טראוריג: עכשיו בוכים על ועדת חקירה של שנתיים, אולי לא יהיה נתב"ג.

משה טראוריג: אנחנו באנו ואמרנו: "המחיר של התורכים לא יכול להיות, זה לא בסדר, לא יכול להיות".

משה טראוריג: למה אנחנו נותנים לאמריקאים לבנות תחנות כוח?

משה טראוריג: למה כשאנחנו הולכים לבנות את הנמל, אנחנו אומרים: "reputation, qualified רק מי שהביא חמש שנים עבודות נמל בחו"ל"?

משה טראוריג: למה, בנו נמלים בארץ בחמישים השנה האחרונות?

משה טראוריג: מאיפה ישראלי יביא ידע של נמלים?

משה טראוריג: תנו לישראלים - שאת נמל חיפה ישראלי יבנה, לא אמריקאי.

משה טראוריג: איך אנחנו רוצים להתקדם?

משה טראוריג: מדינת ישראל בונה את משרד החוץ – "רק לא טרומי", כתוב במכרז.

משה טראוריג: למה?

משה טראוריג: היא הצרכן הגדול ביותר של ענף הבנייה.

משה טראוריג: הביקוש הציבורי הוא הצרכן הגדול בענף הבנייה.

משה טראוריג: משרד השיכון, משרד הביטחון, משרד התיירות, שמממן מלונות בהפרטה, למה הצרכן הציבורי אינו מעודד?

משה טראוריג: סם אולפינר מדבר על 200 דולר לרצף?

משה טראוריג: לא צריך.

משה טראוריג: שיעשו שטיחים מקיר לקיר.

משה טראוריג: נעשה את זה בעשרים דולר למטר.

משה טראוריג: אבל מי יקנה מקיר לקיר על הרצפה?

משה טראוריג: בקיץ הרי יילכו יחפים על שטיח, וזה לא קר.

משה טראוריג: על בלטות זה קר.

משה טראוריג: חבר'ה, בואו נשנה את טעם הקהל, הביקוש הציבורי הוא כמעט מונופול, הוא יכול להוביל את המהלכים.

משה טראוריג: אנחנו רואים, שבתעשיות הבנייה לעולים יש משקל יותר גדול.

משה טראוריג: שם אנחנו צריכים להיות.

משה טראוריג: העולים החדשים לא יהיו טפסנים, חבר'ה.

משה טראוריג: תשכחו מזה.

משה טראוריג: לא יהיו טפסנים.

משה טראוריג: אבל לעבוד ליד פס הייצור בקירות הגבס, הם כן יכולים.

משה טראוריג: לנהל את הפרויקט הם כן יכולים.

משה טראוריג: לנו יש נשים, שהן מנהלי פרויקטים.

משה טראוריג: הטובות ביותר.

משה טראוריג: הן עלו על הפיר בקריה.

משה טראוריג: הן עלו בתחנת הכוח בחדרה.

משה טראוריג: הן עלו באשקלון למעלה, למאתיים מטר, עם ג'ינס, והן נתנו הוראות לחברות בחו"ל, ועשו תוצאות עסקיות יפות.

משה טראוריג: אבל הן לא יהיו טפסניות, חבר'ה.

משה טראוריג: על מה אתם מדברים?

משה טראוריג: מי יילך בכלל לעסק הזה?

משה טראוריג: הן יישבו על המחשב.

משה טראוריג: בואו, כמדינה, נקדם את העניין של ענף הבנייה.

משה טראוריג: ענף הבנייה הוא לא אי, איננו יכולים לדבר על סלונים, בסלונים אין פועלי בניין.

נעמי בלומנטל: לי יש פשוט בעיה, אנחנו איננו יכולים להתמודד עם כל ענף הבנייה, אלא אם אהיה שרת השיכון, מה שמאוד יכול להיות.

משה טראוריג: לא שר השיכון, זאת הבעיה.

משה טראוריג: נעמי, אתם טועים בתפישה של ענף הבנייה מאז קום המדינה.

משה טראוריג: לתעשיינים יש משרד התעשייה והמסחר, והוא מרכז את כל התעשייה והמסחר בכל תקציב המדינה.

משה טראוריג: לבניין אין אבא.

משה טראוריג: שר השיכון פעם היה אבא, אבל רק בבנייה למגורים.

משה טראוריג: מאז שנות השישים הופרטה הבנייה - המשרד נותן תקציבים והקבלנים בונים.

משה טראוריג: אבל על הבניין של משרד הביטחון – משרד הביטחון בעל הבית.

משה טראוריג: על הבנייה לתיירות – התיירות בעלת הבית, על בתי-הספר – החינוך הוא בעל הבית ועל בתי-הסוהר המשטרה היא בעלת הבית, וכך זה מתמסמס.

משה טראוריג: יש גירעון בתקציב המדינה וצריך לקצץ - מה מקצצים?

משה טראוריג: במקום להתמודד עם הפקידות, או עם מה שקרוב ב-payroll, מוציאים הוראה: "אין תקציב פיתוח".

משה טראוריג: מה הבעיה?

משה טראוריג: שהקבלנים יתמודדו עם הפיטורים.

משה טראוריג: יותר קל שהשורה העשירית תתמודד עם הפיטורים, מאשר השורה הראשונה.

משה טראוריג: אין בעל בית.

נעמי בלומנטל: אבל אינני מבינה, שר השיכון, או שרת השיכון, לא צריכים להיות אלה שרואים את הראייה הכוללת של כל העניין?

משה טראוריג: לא.

משה טראוריג: זה לא מתפקידו של משרד השיכון.

משה טראוריג: משרד השיכון עוסק בבנייה למגורים לזכאים.

משה טראוריג: אפילו כשצריך משכנתאות, מה הוא עושה?

משה טראוריג: הוא מסבסד את הבנק.

משה טראוריג: אין לו בנייה ישירה.

משה טראוריג: זה לא מה שבנו בשנות השישים, הוציאו למכרזים.

נעמי בלומנטל: תראה, מה שאתה מעלה פה הוא בהחלט קונצפט.

משה טראוריג: קחי למשל את מע"צ.

משה טראוריג: פעם מע"צ היה בונה את הכבישים.

משה טראוריג: מי בונה אותם היום?

משה טראוריג: תראי למשל את מנהרת הכרמל.

משה טראוריג: הפרויקט יצא לדרך ב-91', ועד היום - חברא קדישא, אתרא זה, פה, שם, - וזהו, אין פרויקט.

משה טראוריג: כביש חוצה ישראל יצא עם חוק פואד ב-91'.

משה טראוריג: לפני שנה באוקטובר התחלנו לסלול אותו.

משה טראוריג: שבע שנים זה לקח.

משה טראוריג: בארצות-הברית אתה עולה לבניין, אתה מקבל סט, אומרים לך: "זה הבניין, אין בלתו, צא לעבודה".

משה טראוריג: פה אתה עולה – אין תוכניות.

משה טראוריג: תלך פה, תבוא שם, תבוא, תלך, שינינו, היינו - - -, ואנחנו לא בונים יותר גרוע מהאמריקאים.

משה טראוריג: אנחנו בונים לא רע בסך הכל, משלב התכנון עד הגמר- - -

נעמי בלומנטל: הייתי אצל ראש העיר של טבריה, למשל.

נעמי בלומנטל: הוא אמר: "תנו לבנות, תנו לבנות מלון, אי אפשר".

משה טראוריג: אי אפשר.

משה טראוריג: אין תוכניות.

משה טראוריג: זה תוקע אותך, אחר תוקע אותך, ירוק מפה, שחור משם, אתה לא זז.

משה טראוריג: חבר'ה, יש לי הצעה.

משה טראוריג: מה שאנחנו יכולים לעשות, לאו דווקא עם העולים החדשים, עם ישראלים, הוא שיתוף פעולה פתוח מצדנו.

משה טראוריג: אנחנו רוצים שהעובדים בענף הבנייה יהיו עובדים ישראלים.

משה טראוריג: לאף אחד אין חשק לנסוע ולהתמודד עם רומנים, עם סינים או עם תאילנדים.

משה טראוריג: זה אסון לטווח ארוך, אבל המדינה יוצרת מצב של חוסר ברירה.

משה טראוריג: התמ"ג סתם יורד ל-2% מחמישה או שישה?

משה טראוריג: מה, איננו מכירים במציאות הזאת, של התלות, במשק?

משה טראוריג: איננו מכירים בנושא הזה של המשק הסורי והירדני וכו'?

משה טראוריג: הרי גם בגלובליזציה, יש פה בעיה מערבית ברורה.

משה טראוריג: מערב אירופה כבר עברה את זה, למה שלא נלמד?

משה טראוריג: למה אנחנו משלמים דמי לימוד פעמיים?

משה טראוריג: בואו נלמד מה קרה שם.

משה טראוריג: בואו נהפוך את הבנייה, נביא אנשים לתעשיית הבנייה, לבנייה - - -

נעמי בלומנטל: רגע, מה הלקח של אירופה?

משה טראוריג: הלקח של אירופה הוא, שיש 12% אבטלה בגרמניה, ופועלי בניין מתורכיה.

נעמי בלומנטל: אני יודעת, אבל הם מצאו לזה פתרון?

משה טראוריג: הם מצאו לזה פתרון חלקי בלבד.

משה טראוריג: לחלק הם נתנו ליגליזציה, "הלבינו" חלק מהעובדים, לחלק רכשו דירות בארץ מוצאם והוציאו אותם לשם, וחלק נמצאים גם כאן.

סופה לנדבר: ומה הפתרון שאתה מציע?

סופה לנדבר: אתה אומר "אל תביאו".

סופה לנדבר: שמואל אולפינר: החלק המסוכן הוא מה שאנחנו רואים באוסטריה, ועכשיו בבלגיה - המפלגות הפשיסטיות שקמות שם בעניין הזה.

נעמי בלומנטל: לנו עוד יותר מסובך.

נעמי בלומנטל: נמצא כאן הרפרנט רוני ארד ממשרד האוצר.

נעמי בלומנטל: האם יש לכם, אני עכשיו שואלת דווקא את התאחדות הקבלנים, משהו ספציפי שאתם רוצים להפנות לאוצר?

שמואל אולפינר: הרבה מאוד.

נעמי בלומנטל: הרבה מאוד?

נעמי בלומנטל: אז רק שנייה.

נעמי בלומנטל: בואו נשמע.

רוני ארד: אני רפרנט לענייני קליטה, לא לענייני שיכון, ואינני יודע מה קורה במשרד השיכון או במשרדים אחרים.

רוני ארד: דבר אחד שאני יודע הוא, שמשרד הקליטה כבר התחיל לפעול בנושא אולפנים יחד עם משרד החינוך, בכיוון של אולפנים יותר מקצועיים, כלומר, לקחת סוג מסוים של אנשים ולעשות להם אולפן משלהם.

רוני ארד: אינני יודע לגבי בנייה או לגבי עניינים אחרים.

רוני ארד: דבר שני, כמו שיש במשרד העבודה, גם במשרד הקליטה יש תקציב תעסוקה, אנחנו משתדלים לא להתערב בתקציב הזה, אבל תקציב תעסוקה קיים.

רוני ארד: הם עושים קורסים, ירידים של עבודה ועוד דברים רבים, ונראה לי שהדבר הכי פשוט הוא, ליצור קשר לא רק עם משרד העבודה, אלא גם עם משרד הקליטה.

שמואל אולפינר: אתה יודע כמה כסף עומד לרשותם?

רוני ארד: שוב, אלה סדרי עדיפויות של המשרד, זה לא עניין של - - -

שמואל אולפינר: כן, אבל כמה אתם מעבירים להם לצורך זה?

רוני ארד: תקציב התעסוקה של משרד הקליטה עמד על כמעט שישים מיליון שקל בשנת 2000.

רוני ארד: אינני זוכר כרגע כמה הוא ב-2001.

נעמי בלומנטל: יש פה נציג ממשרד הקליטה, תכף נשמע.

רוני ארד: אינני יודע כמה מזה הם מקדישים לקורסים, אם הם מפרידים את זה - עד גיל 45, מעל גיל 45, זה במסגרת סדרי העדיפויות שלהם.

רוני ארד: אבל אני אומר, עדיין יש למשרד הקליטה מאגרים של מובטלים עולים, וגם לשירות התעסוקה.

רוני ארד: נראה לי, לפי הדיון פה, שהבעיה היא אפילו קדם קורס.

רוני ארד: כמו שאני מכיר את העולים, ואני רואה עולים כמעט בכל מקום שאני נמצא, אין להם בושה, כמו לישראלים, לעבוד בעבודות שלישראלים נראות שחורות.

רוני ארד: הם מסוגלים לשמור, ולנקות רחובות, והם בוודאי מסוגלים לעשות הכל.

רוני ארד: חבל שהישראלים אינם כאלה, כי אז בעיית האבטלה הייתה נראית אחרת.

רוני ארד: לכן נראה לי שיש פה בעיה של חיבור, זה הכל.

רוני ארד: בעיה של חיבור וידע, ועם המשכורות שציינתם פה, זו ודאי אינה בעיה של כסף.

רוני ארד: עולה שיידע שעבודה כזאת קיימת, אין סיבה שלא יילך אליה, ולכן, עוד לפני שמתחילים קורסים, ולפני שמוציאים כסף על הדברים האלה, אני חושב שפשוט צריך ליצור את הדבק הזה, בין בסיס המידע של הקבלנים לבסיס המידע של המובטלים העולים.

רוני ארד: בניגוד למובטלים ישראלים, נראה לי שכן יכול להיווצר פה קשר, עוד לפני שאנחנו מוציאים כסף על אולפנים מיוחדים או על דברים כאלה.

רוני ארד: כי נראה לי שהקצר הזה, הקיים היום, לפחות עם משרד הקליטה, שאותו אני מכיר, אינני מכיר את משרד העבודה והרווחה, שפשוט אינו מאפשר לעולים לקבל את המידע שעכשיו קיבלנו תוך שעה.

רוני ארד: לכן אינני חושב שכבר עכשיו צריך להקים קורסים משותפים ודברים כאלה, אלא קודם כל לנסות לחבר בין מסד הנתונים של משרד הקליטה ושל שירות התעסוקה למסד הנתונים של התאחדות הקבלנים.

רוני ארד: אחרי זה, אם יש בעיות, כדאי לעשות ישיבה משותפת למשרד הקליטה, משרד העבודה והתאחדות הקבלנים.

רוני ארד: יש תקציבים לדברים האלה, אינני רואה פה איזה נזק גדול - - -

שמואל אולפינר: טוב, אנחנו רוצים שיביאו את האנשים, נלמד אותם, ושירוויחו על זה כסף.

רוני ארד: לא נראה לי בכלל שיש פה בעיית תקציב.

אפרים כהן: נכון, אין בעיית תקציב.

אפרים כהן: אני מצטרף ליד המושטת של התאחדות הקבלנים, ולהערכתי אין מנוס מטיפול מערכתי בנושא הזה.

אפרים כהן: שיתאגדו הסוכנות היהודית, משרד העבודה והרווחה, משרד הקליטה ושירות התעסוקה, ויתחילו למפות.

אפרים כהן: טיפול נקודתי.

אפרים כהן: להגיע למקומות שיש בהם גם מרכז קליטה וגם עולים מובטלים, בלי תוכניות ובלי ניירות, ולטפל טיפול נקודתי כשישנם כל הגורמים.

אפרים כהן: אני מסכים עם ארד.

אפרים כהן: להערכתי, אין בעיה תקציבית, רק צריך לעבוד יחד עם התאחדות הקבלנים, כדי להשיג את המטרה.

אפרים כהן: זו ההערכה שלי.

אפרים כהן: אם יהיה טיפול נקודתי וטיפול מערכתי בנושא הזה, אפשר להגיע למטרה.

אפרים כהן: אני מצטער שנציג משרד הקליטה איננו כאן היום.

נינה צ'יקו: אני מייצגת את משרד הקליטה, קלאודיה מנהלת אגף התעסוקה, לא יכלה להגיע.

נעמי בלומנטל: חברת הכנסת סופה לנדוור, בבקשה.

סופה לנדבר: קודם כל, אני חושבת שכולנו כאן זוכרים את השורה מהשיר: "אנו באנו ארצה, לבנות ולהיבנות בה".

סופה לנדבר: אני מצטטת את המלים, כדי שתבינו את שורש הבעיה.

סופה לנדבר: אגב, אני מאוד מסכימה אתך, שבעצם זה צריך להיות ענף ישראלי, ולא ענף של עולים או של פועלים זרים, מפני שיש בזה משהו שדוחה אותי.

סופה לנדבר: אני לא חושבת שצריך לחפש רק בקרב העולים, אבל אם זה יהיה ענף ישראלי, חלק בו יהיה גם של עלייה, משום שהאינטגרציה של העלייה היא בכל הענפים של התעשייה, ואני מאמינה שהם מסוגלים ללכת לכל מיני עבודות, גם לעבודות ניהול וגם לעבודות פשוטות.

סופה לנדבר: אני הייתי ממליצה ללכת אצל העולים דווקא מלמעלה למטה.

סופה לנדבר: כלומר, אני נתקלתי בכמה קבוצות שהתארגנו, קבוצות נהדרות של קבלני מישנה, יש, אגב, איזושהי ביורוקרטיה בקבלת רשיון של קבלן במשרד הקבלנים, ואני חושבת שעל זה צריך לדון, ושנית, אם אנחנו נלך מלמעלה למטה, אותם אנשים, שיש להם כוח ארגון, יהיו מסוגלים לעשות משהו עם כל ההטבות שהרעפתם על ועדת העלייה והקליטה.

סופה לנדבר: כמו שזה נעשה עכשיו, אני חושבת שהאינפורמציה אינה מגיעה לעולים שאנחנו מדברים עליהם.

סופה לנדבר: עם כמה אנשים, שייבנו את הקבוצות האלה, תהיו מסוגלים להגיע לאותם מובטלים, לאותם אנשים, שחלקם ימצאו עניין באפשרות להיות פועלים, מנהלים או קבלני מישנה.

סופה לנדבר: אני חושבת שיש פוטנציאל אדיר של אנשים, שיש להם רצון לעבוד ולהרוויח, לבנות ולהיבנות.

סופה לנדבר: מזה צריך להתחיל.

סופה לנדבר: אתה זוכר איך אנחנו התחלנו עם העמותה?

סופה לנדבר: התחלנו מאפס.

סופה לנדבר: מכרנו 15 – 20 דירות.

סופה לנדבר: ביום אחד.

סופה לנדבר: מישהי מהפרויקט הזה, שהיום מנהלת פרויקט, דווקא הבוקר התקשרה, ושאלה: "איפה למצוא את העולים?

סופה לנדבר: " אמרתי: "תתחילו מהמנהיגים של העלייה.

סופה לנדבר: מאותם אנשים, שמסוגלים לארגן סביבם את הקבוצות".

סופה לנדבר: אם אתם, מהקרן, תתנו את העזרה, אני חושבת שאתם תהיו מסוגלים, דרך רדיו רקע, דרך התקשורת ברוסית, להגיע.

סופה לנדבר: אבל עדיף לעשות את זה מלמעלה למטה.

סופה לנדבר: כמו שאתם עושים את זה, לדעתי זו לא הדרך הנכונה.

סופה לנדבר: אתם מחפשים את האנשים הבודדים, כאשר אני הייתי מחפשת את הקבוצות.

חיים הרוש: מה, אנחנו מתחילים עם הסבתא ברוסיה, שקובעת אם לעלות או לא?

חיים הרוש: אנחנו עושים את זה יחד עם רדיו רקע, ועם וסטי, ועם כל העיתונות הרוסית.

חיים הרוש: אנחנו לא מחפשים אחד אחד, עם פנס.

חיים הרוש: אנחנו עובדים עם מערכות ועם משרדים.

חיים הרוש: היתרון שלנו הוא, שזו התאחדות הקבלנים, ולידה ישנם הקבלנים.

סופה לנדבר: אם תשנו את השיטה, או תעשו גוון אחר לשיטה, אני חושבת שתגיעו לעולים.

סופה לנדבר: כי העולים מחפשים היום עבודה.

נעמי בלומנטל: אוקיי, תכף נראה אם יש לנו אפשרות.

נעמי בלומנטל: מר מריו קופל, שמעתי שאתה צעיר ודינמי, ושיש לך מה לומר.

מריו קופל: היו לי דברים להעיר בשני נושאים.

מריו קופל: ראשית בנושא הקודם, של פועלים זרים.

מריו קופל: פועלים זרים התחילו להגיע לישראל בסביבות שנת 90'.

מריו קופל: אני קבלן שמבצע עבודות בשביל מוסדות ציבור, ובמיוחד בשביל מוסדות בטחוניים.

מריו קופל: למוסדות בטחוניים בהתחלה לא הייתה כניסה לעובדים זרים.

מריו קופל: אפשר היה לבדוק במיקרוקוסמוס הזה מה קורה במשך השנים.

מריו קופל: כשלא אישרו, היינו צריכים לעבוד על בסיס פועלים ישראלים.

מריו קופל: פלסטינים ודאי שלא אישרו, הייתה הגדרה ברורה, שיכולים לעבוד יהודים - או יוצאי צבא.

מריו קופל: חד משמעית.

מריו קופל: עם השנים, בגלל המחסור, ואילולא היה מחסור התעשיות הבטחוניות לא היו נסוגות מהסיפור הזה, יש זחילה גם בתחום הזה, ופועלים זרים ממדינות מסוימות מאושרים ועובדים גם בתוך מוסדות בטחוניים.

מריו קופל: אני היום עובד בשביל מוסד בטחוני באשדוד, ובמוסד הבטחוני הזה התחילו לאשר את הפועלים הזרים, כי אי אפשר היה לקדם אפילו בניין אחד שם.

מריו קופל: התחילו לתת אישורים, עם מגבלות, תחקורים וכו', אבל בשורה התחתונה, זה מה שקרה.

מריו קופל: אז מה שאני אומר הוא, שכדי לדעת, באמת, אם יש או אין פועלים ישראלים בתחום הבנייה, צריך לבדוק את זה שם.

מריו קופל: העובדה היא, שבמוסדות שעמדו באופן נחרץ על העיקרון, שלא ייכנסו עובדים זרים, כבר אין ברירה ומכניסים.

סופה לנדבר: וכמה עולים עובדים שם?

מריו קופל: עובדים עולים.

מריו קופל: בהחלט.

מריו קופל: כמעט כל מי שאפשר – עובד.

מריו קופל: עובדים במיוחד בגבס ובחשמל.

מריו קופל: אני אומר לך את זה באופן חד משמעי.

מריו קופל: עובדים אצלי שם שני פועלים זרים בטיח ובהנחת קרמיקה.

מריו קופל: זה מה שהם עושים.

מריו קופל: אני לא משתלט על זה.

מריו קופל: יש לי איזה 1000 מ"ר, סתם לצורך העניין, ואיני יכול לעמוד בחוזה, אם אין פועלים.

מריו קופל: את מבינה?

מריו קופל: זה תחום אחד.

מריו קופל: התחום השני, רציתי לשאול- - -

סופה לנדבר: אבל בטיח דווקא עובדים יוצאי מדינות חבר העמים היו שמחים מאוד לעבוד.

מריו קופל: They are most welcome, באמת.

מריו קופל: עכשיו, אספקט נוסף.

מריו קופל: אתם לא צריכים עוד דוגמאות, קיבלתם המון.

מריו קופל: אבל השאלה היא מהו הגבול העליון, גם בנושא שכר.

מריו קופל: כי יש גבול.

מריו קופל: תגידו היצע, ביקוש, מודלים כלכליים, מה שתגידו.

מריו קופל: אבל כשעומד מולי חיים לוי, נדמה לי ביום רביעי שעבר, ואומר לי: "אני רוצה לעבוד בריצוף ב-8,200 שקל נטו", ורוצה לדעת מה שעות העבודה, אני אומר לו: "תשמע, בשבע בבוקר פותחים את המפעל הבטחוני, ואפשר לעבוד עד חמש".

מריו קופל: הוא אומר: "תראה, אני עד חמש לא יכול לעבוד, אתה יכול להסיע אותי בשלוש הביתה?", אז אני שואל - מהו הגבול העליון?

מריו קופל: אוקיי, אז אני אמצא את הישראלים.

מריו קופל: אינני מסוגל להתחרות, הוא (משה טראוריג) מתחרה שלי, ואני לא מסוגל לשלם 8,200 שקל.

מריו קופל: עכשיו, אני מניח שרבים היו באים לעבוד בריצוף ב-8,200 שקל.

מריו קופל: אבל צריך גם לדעת לעשות את זה.

מריו קופל: הנושא השני, ואני אקצר, הוא אספקט אחר לגמרי.

מריו קופל: עליתי לארץ בגיל שמונה מרומניה.

מריו קופל: אבא שלי מצא עבודה אחרי חודש, אבל ברור שזה לא היה בדיוק מה שהוא רצה, נכון?

מריו קופל: מתפשרים.

מריו קופל: השאלה היא, אם העולים, שיגיעו לתחום הבנייה רואים בזה את עתידם.

מריו קופל: האם ההכשרה שנעשה להם, וניתן את כל הידיים שצריך כדי לעזור בעניין הזה, האם הם רואים את עתידם בתחום?

מריו קופל: או שהם רואים אותנו כתחנת מעבר?

מריו קופל: אני, כשהגעתי לארץ, רציתי להיות טייס וצנחן.

מריו קופל: אתה רוצה להיות כמו האנשים במקום שבאת אליו.

מריו קופל: אתה רוצה להיות כמו כולם.

מריו קופל: האם ענף הבנייה הוא תחנת מעבר?

מריו קופל: אם צריך להכשיר אנשים במשך שנתיים, הם גם יישארו שנתיים?

נעמי בלומנטל: מאה אחוז, העלית בהחלט שאלה - - -

סופה לנדבר: אבל אם אתה נותן להם כסף, אתה מחייב אותם.

אשר דהאן: אני ממונה על ההכשרה בבניין ובתעשייה במשרד העבודה, ואני עומד בקשר הדוק עם התאחדות הקבלנים ועם הקרן לעידוד הבנייה.

אשר דהאן: אין לנו בעיות של תקציב במשרד, יש לנו מספיק כסף לכל מועמד שיגיע.

אשר דהאן: אנחנו מקבלים בברכה כל מועמד שמגיע, אם הוא מתאים, בריא, ורואה את עתידו בענף.

אשר דהאן: יש לנו 15 בתי-ספר בפריסה ארצית, לצערי סגרנו שני בתי-ספר, באשדוד ובאשקלון, מחוסר מועמדים.

שמואל ארד: את זה צריך שישמעו.

אשר דהאן: סגרנו מחוסר מועמדים.

אשר דהאן: 38% מבוגרי הקורסים האחרים עובדים, אני מזמין את כל מי שרוצה עובדים מתחילים בענף הבנייה, לא מייסטרים, שיבוא לקחת.

אשר דהאן: תבואו לקריית-מלאכי לקחת, לבאר-שבע, לירושלים, זה מה שיש לנו.

אשר דהאן: האנשים נמצאים בתחילת הדרך, התפוקה שלהם עדיין אינה גבוהה, וגם הם רוצים שכר יותר גבוה מזה שמציעים להם.

אשר דהאן: אנחנו מתעסקים גם עם נושא של קבלני בניין, מנהלי עבודה בבנייה, עוסקים בהסבת אקדמאים, מכל אותם המקצועות שאינם רלבנטיים למשק הישראלי, לבנייה, עוסקים בהנדסאי בנייה בהכשרה, ואני חושב שמדינת ישראל עושה מספיק בשביל הקטע של ההכשרה.

אשר דהאן: יש פה בעיה של עובדים זרים ועובדים פלסטינים, ולא כל ישראלי מוכן לעבוד במקצוע הזה, בחברה הזאת, בשכר הזה.

נעמי בלומנטל: נחשוב, אולי אפשר בכל זאת.

נעמי בלומנטל: כן, גברתי.

סילבינה מנקר: אני מייצגת את הסוכנות היהודית.

סילבינה מנקר: אנחנו עובדים עם התאחדות הקבלנים ועם הקרן לעידוד ענף הבנייה שנים רבות, בגיוס עולים גם מחבר העמים, אפילו הגענו לדרום אמריקה פעם, מתוך רצון לשווק את הפרויקט.

סילבינה מנקר: לצערי הרב, הנקודה, כפי שאני רואה זאת בתחום שלי, אני מנהלת את עלייה 2000, פרויקט שמגייס אנשים בחוץ לארץ כדי להביא אותם במסגרת של עבודה, אי אפשר מצד אחד לרצות להביא מהנדסים מחבר העמים, ולא משנה איזה תחום הנדסה, ומצד שני להגיד למהנדס: "תשמע, אדוני, אתה תתחיל בקורס הזה, אחר-כך את הקורס ההוא, ותקבל 4,000 שקל", כאשר הוא, במקום כל הקורסים האלה, יכול לעשות איזושהי הכשרה בתחום ההייטק, או בתחום אחר, שבהם הוא יודע שהעתיד שלו יותר ורוד.

סילבינה מנקר: אז לדעתי, בנושא הזה אנחנו צריכים לשאוף לקצת תיאום ציפיות.

סילבינה מנקר: כלומר, יכול להיות שאנחנו לא צריכים לדבר על מהנדסים.

סילבינה מנקר: או, אם אנחנו מדברים על מהנדסים, צריך לדבר על מהנדס, שיהיה מנהל עבודה אחר-כך, לא שיטפל בנושא של טיח.

סילבינה מנקר: שנעשה לו הכשרה, שבסופה יהיה משהו שמתאים לו.

סילבינה מנקר: צריך, שכאשר משווקים לו את הנושא הזה, כשנותנים לו את ההסברה, שהוא יידע, שבשנה הראשונה הוא יקבל 4,500 שקל, אבל מובטח לו, שאם יצליח בה, תהיה לו עבודה, שבה בעוד שנתיים הוא יקבל 8,000 שקל, כמו בעבודה בתחום ההייטק, למשל, או בענפים אחרים.

סילבינה מנקר: אני חושבת שזאת הסיבה לכך שאנחנו, אני מדברת כסוכנות, יחד עם התאחדות הקבלנים, באמת לא הצלחנו בזמן האחרון לגייס אנשים, כי חסר- - -

2636: לא הצלחנו, כי לא טיפלנו.

2636: אנחנו פנינו כמה פעמים, גם אלייך, בבקשה שנמשיך במשלחות לחבר העמים, ולא נענינו, לצערנו.

סילבינה מנקר: כי אנשים אינם מעוניינים בענף הזה, בצורה שבה אנחנו מטפלים בנושא.

סילבינה מנקר: אני באמת חושבת שיש דרך לשפר את התוכנית עצמה, שצריך לשווק את העניין בצורה אחרת, ואין ספק, שזה עניין של הסברה.

סילבינה מנקר: את, נעמי, אמרת בעצמך קודם, בתור ישראלית שיושבת כאן, שלישראלים אין מודעות לאפשרויות שיש, שכמו שאנחנו רואים בעיתונות, בטלביזיה, אולי צריך לתת יותר משקל לנושא של ההסברה.

נעמי בלומנטל: יכול להיות, לנושא של הדימוי.

נעמי בלומנטל: גם אני חשבתי על זה.

חיים הרוש: כן, אבל אחת המסקנות היא גם, שמי שאינו מאמין בענף, אסור לו שישווק אותו.

חיים הרוש: זה כלל ראשון בשיווק.

חיים הרוש: מנגסטו צ'אלאצ'ו אני מהאגודה הישראלית למען יהודי אתיופיה.

חיים הרוש: באמת, אני קודם כל מברך על כך שמקיימים את הדיון, זה נושא מאוד חשוב, ואני בטוח שלא מדברים כאן רק על הבנייה, אלא גם על המצוקה, על האבטלה ועל החינוך.

חיים הרוש: אני מאמין שזה קשור.

חיים הרוש: אני רוצה להתייחס לקהילה של יוצאי אתיופיה.

חיים הרוש: אני נמצא הרבה בשטח.

חיים הרוש: יש הרבה עולים חדשים, צעירים דווקא, בגילאים שלושים-ארבעים, שיש להם ילדים, והם, ההורים, מובטלים.

חיים הרוש: אם העולים האלה ישתלבו במסגרת אותם פרויקטים שדיברתם עליהם, הם יקבלו את השפה העברית, את מושגי היסוד של המקצוע, שקשורים לענף הבנייה, ואולי סוף-סוף גם החברה הישראלית תיראה אחרת.

חיים הרוש: פשוט, יש הרבה בעיות לעולים החדשים.

חיים הרוש: הורה, שאינו עובד, קשה לו לתת לילדים שלו אפילו אמצעי לימוד.

חיים הרוש: וזה קשה, זה מביך ומבייש.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז, בסדר גמור.

מנגסטו צ'אלאצ'ו: אני מבקש, לא לשכוח את יהודי אתיופיה.

מנגסטו צ'אלאצ'ו: לדאוג שישתלבו בתוך הפרויקט הזה.

חיים הרוש: מאה אחוז.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז, בסדר גמור.

חיים הרוש: אנחנו מוכנים גם לחבר מילון מיוחד בשפה האמהרית, בשילוב המקצוע.

נעמי בלומנטל: זה יכול להיות רעיון טוב, אנחנו נצטרך פשוט קצת לדחוף הכל.

נעמי בלומנטל: זה דורש קצת - - -

אבי מיכלוביץ: הם מרוכזים במקומות מסוימים, אולי שם כדאי באמת ליצור איזה פתח.

אפרים כהן: לכן אמרתי, טיפול נקודתי.

נעמי בלומנטל: נכון.

נעמי בלומנטל: בואו, אני רוצה לסיים את הישיבה.

נעמי בלומנטל: עוד מישהו רצה לדבר?

רימון לביא: אני משירות התעסוקה, קידום הון אנושי בתעסוקה.

רימון לביא: רציתי להתייחס לפער בין מספרי המובטלים לבין האפשרות באמת להחזיר אותם לעבודה בענף הבנייה.

רימון לביא: שתי הערות – ראשית, באמת שמענו כאן על פערים גדולים, קודם כל בין תמונת המאקרו, של המחסור בעובדים, לבין הבעיות הפרטניות, שמקשות על שילוב חוזר של מובטלים או על קליטה של אנשים שלא מתוך הענף.

רימון לביא: היו כמה נסיונות שלנו, יחד עם התאחדות הקבלנים, אבל היו קשיים בלהביא את האנשים, והיו גם קשיים בלהביא את הקבלנים.

רימון לביא: היו גם מקומות כאלה.

רימון לביא: היו גם קשיים גדולים מאוד בנושא של הסעות.

רימון לביא: לאו דווקא במקום של ריכוזי המובטלים, הקבלנים צריכים עובדים.

רימון לביא: אבל אני חושב שכמו שהיה אפשר להסיע את הפועלים הפלסטינים, אפשר לעשות גם כאן קצת יותר בכיוון של הסעות.

רימון לביא: שנית, הערה בנושא ההגדרות המקצועיות.

רימון לביא: ההגדרות המקצועיות הן בעייתיות.

רימון לביא: ראשית, חוק ביטוח אבטלה, שמגדיר מהי עבודה מתאימה, מתייחס לעבודה הקודמת, למה שהאדם עשה בשלוש השנים האחרונות.

רימון לביא: לכן, ההגדרה המקצועית הצרה היא רק אחת מאפשרויות ההשמה, אבל בהחלט, אדם שעבד בענף, גם אם אינו בדיוק בהגדרה הצרה שהקבלן דורש, נדמה לי שאפשר יותר בקלות להחזיר אותו לעבודה ולהתאים אותו לעבודה, ולא לדרוש ממנו אך ורק את הדרישות המוגבלות, במיוחד - - -

נעמי בלומנטל: אם יש משהו שצריך לשנות בחקיקה בנושא - - -

רימון לביא: אני לא חושב שהבעיה היא בחקיקה.

רימון לביא: הבעיה היא בפירוש בהגמשה הדדית בין הקבלן, בינינו ובין העובדים.

רימון לביא: תחשבו על פועל זר, או על פועל פלסטיני.

רימון לביא: האם הוא טפסן מדופלם, שהוכשר אך ורק בתחום הספציפי?

רימון לביא: נכון שהוא רכש את המקצוע, והרבה ניסיון וכל זה, אבל נדמה לי שבעבודה משותפת אפשר להגיע למשהו.

רימון לביא: בלי לדבר על מספרים גדולים, אני חושב שבעכו, למשל, או במקומות אחרים, שבהם עשינו פעולות משותפות, הצלחנו להביא אנשים לתוכניות קצרות טווח, שהכניסו אנשים לתקופה מסוימת לתוך הענף.

רימון לביא: דבר נוסף שהייתי רוצה להגיד הוא, שנדמה לי, שבודדים באמת ימצאו את המקום שלהם בקריירה בענף הבנייה, וצריך דווקא לחשוב, כמו שהתאחדות המלונאים למדה את הנושא, שיש גם מקצועות שעוברים בהם שנה-שנתיים.

רימון לביא: זו תחלופה של עבודה מקומית, אולי גם עבודה זרה, לצערנו, אבל שם עובדים שנה-שנתיים ועוזבים הלאה.

רימון לביא: בודדים מתוכם נשארים בענף.

נעמי בלומנטל: לאו דווקא פה.

נעמי בלומנטל: תודה רבה.

נעמי בלומנטל: חבר הכנסת גדעון עזרא, בבקשה.

אלכסנדר צינקר: אי אפשר להשוות עבודת בנייה למלצרות.

רימון לביא: לא אמרתי להשוות, אמרתי לבנות את הענף, ואני חושב, שבעבודה משותפת בין המשרדים, נוכל לעשות את זה.

נעמי בלומנטל: אנחנו רוצים לסכם.

נעמי בלומנטל: בבקשה, חבר הכנסת גדעון עזרא.

גדעון עזרא: הנושא הזה, של עולים בענף הבנייה, הוא חדש בשבילי, אבל אני רואה פה ענף שזקוק לידיים עובדות ואין לו אותן, והאשמה היא בצורה זו או אחרת בדמי האבטלה, שמשולמים על-ידי המדינה.

גדעון עזרא: כל זמן שהמדינה תיתן דמי אבטלה לאנשים שלא מגיעים להם דמי אבטלה, המצב יישאר כפי שהוא עכשיו.

גדעון עזרא: שנית, אני רואה את התאחדות הקבלנים מחזרים על הפתחים כמעט בכל ועדה שאני הולך אליה - - -

נעמי בלומנטל: חשבתי שרק אלינו הם באים.

גדעון עזרא: נדמה לי, שממשלת ישראל, שמתכנסת עכשיו, צריכה לקבוע מסלול, שראש הממשלה יטיל את הנושא על המשרד הכי רלבנטי מבין אלה שנוגעים בדבר - או משרד השיכון, או משרד העבודה והרווחה, או משרד הקליטה - אבל שייקבע מסלול, והמסלול הזה יחייב את כל משרדי הממשלה האחרים.

גדעון עזרא: מדברים פה שעתיים, בסוף לא יוצא מהדיבורים האלה שום דבר.

נעמי בלומנטל: אתה תתפלא.

גדעון עזרא: חייב להיות מסלול מחייב, שייקבע על-ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה, או אינני יודע מי.

גדעון עזרא: אין דרך אחרת.

גדעון עזרא: הדבר השלישי – בניין הוא עבודה קשה.

גדעון עזרא: אני חושב שהוא העבודה כמעט הכי קשה שקיימת.

גדעון עזרא: אין למעשה עבודה קשה מזו.

גדעון עזרא: אין הוקוס-פוקוס בדברים האלה, וכשאין לאדם ברירה, הוא יילך לעבוד גם בבנייה.

גדעון עזרא: אבל אינני חושב, שהאקדמאי הוא הראשון שצריך ללכת לבנייה.

גדעון עזרא: יש הרבה אנשים אחרים שיכולים לעשות זאת.

גדעון עזרא: לכן אני מציע לך, לסיכום הישיבה הזאת, להגיד שהנושא של העולים הוא בקרב הבעיה היותר גדולה של נושא הבנייה, ונבקש ממשרד הקליטה, שיבוא ויגיש תוכנית מסודרת, מסוכמת עם משרדים אחרים, אחרת מפה לא ייצא שום דבר.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז.

נעמי בלומנטל: אשר.

נעמי בלומנטל: כן, אנחנו רוצים לסיים.

אשר דהאן: אני חושב שהאולפנים, שקיימים כיום במשרד הקליטה, צריכים להיות פתוחים בפני ענף הבנייה, לפחות כדי לשווק את הנושא.

אשר דהאן: עשינו את זה בתקופת יאיר צבן, והייתה הצלחה.

אשר דהאן: נשארו כ-80% מהעולים האלה עד היום בעבודה.

אשר דהאן: היום אין לנו דריסת רגל.

אשר דהאן: אנחנו לא יכולים אפילו לתת אינפורמציה.

אשר דהאן: אינני יודע מה שקרה פה.

נעמי בלומנטל: בסדר, מאה אחוז.

נעמי בלומנטל: יש איזה קצר גם בעניין הזה.

נעמי בלומנטל: רצית להגיד משהו, חבר הכנסת ריגר?

גנדי ריגר: כן.

גנדי ריגר: מה שרציתי לומר הוא, שאנחנו כל הזמן חוזרים לעניין חוסר עובדים בענף הבנייה, וכולנו יודעים, שמקרב העולים איננו יכולים לפתור את בעיית המחסור בעובדים בענף.

גנדי ריגר: מה שאני חושב הוא, שיש, ואני מכיר אולי עשרה אנשים, שעובדים כמנהלי עבודה בענף הבנייה, והם מהנדסים על רמה, ובכל זאת אינם רואים כל סיכוי לעלות לרמת מהנדס בניין.

גנדי ריגר: אני חושב, שאולי כדאי לחשוב בכיוון של העלאת רמת הטכנולוגיה, ולקחת את המהנדסים שמסתובבים פה עכשיו כמנהלי עבודה, אנשים שיש להם כבר כמה שנים ניסיון ויכולים לתת פתרון לכמה דברים שעכשיו עולים, ולא יודעים מה לעשות.

גנדי ריגר: אני מסכים שעכשיו רמת הטכנולוגיה בארץ בבנייה היא בערך כמו זו שבכל העולם, אבל אנחנו יכולים עוד לעלות מזה.

גנדי ריגר: יש לנו הרבה בעלי מקצוע שיכולים לתת פתרון לכמה מקומות בענף הבנייה, כך שיכול להיות "פיצוץ" בארץ.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז.

נעמי בלומנטל: חבר הכנסת צינקר, כן.

אלכסנדר צינקר: מה שאני אמרתי הוא, לגבי ההסברה והמידע, שאולי יש, אבל אני לא ראיתי.

אלכסנדר צינקר: אולי השיטה צריכה להיות אחרת והמקום צריך להיות אחר.

אלכסנדר צינקר: מה ששמעתי כאן היום, שחושבים אולי להתחיל שוב אולפנים, כמו שהיו בזמן השר צבן, לא שמתי לב שכתוב באיזשהו עיתון, או שנאמר ברדיו, או בטלביזיה.

אלכסנדר צינקר: לא שמעתי שאומרים שם, שממש כדאי, שייפתחו אולפנים, שזה טוב.

אלכסנדר צינקר: לא ראיתי.

אלכסנדר צינקר: לא שמתי לב אולי.

אלכסנדר צינקר: אולי 11 שנים אני כאן, אולי לא שמתי לב.

נעמי בלומנטל: דווקא יש כאן, אני יכולה להראות לך.

אלכסנדר צינקר: טוב, אולי יש, אבל איפה אפשר לראות את זה?

נעמי בלומנטל: טוב, תכף.

נעמי בלומנטל: זה חלק מהעניין.

חיים הרוש: גברתי היו"ר, אני מסכים אתם, אבל אל תשכחו, שהקבלן, תפקידו להרוויח כסף, כי הקבלנות היא עסק.

חיים הרוש: לכן הקבלנים הקימו מכיסם הפרטי את הזרוע שנקראת הקרן, שתפקידה לשווק, אבל הקרן אינה תחליף למדינה.

חיים הרוש: משרד הקליטה צריך לשים כסף, אם הוא חושב שהנושא הוא חשוב, ולהשתתף בתקציב.

אלכסנדר צינקר: אולי לעשות איזה מפגש בין-משרדי - - -

חיים הרוש: בסדר גמור, זה מה שהצעתי.

נעמי בלומנטל: טוב.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לסכם את הישיבה.

נעמי בלומנטל: קודם כל, התרשמתי מאוד מכם, הקבלנים.

נעמי בלומנטל: קניתי פה ושם דירות, אבל אני מוכרחה לומר שאתם בהחלט עושים רושם טוב, כאנשים שאכפת להם מהמדינה, ואינכם מסתכלים רק על הגרוש הקרוב או על הבעיה שיש היום עם מכירה או אי מכירה של דירות, אלא רואים גם ראייה רחבה יותר, של מדינת ישראל, עם כל הבעייתיות שקיימת עם העובדים הזרים ועם הפלסטינים.

נעמי בלומנטל: אין ספק שאחד הדברים, אם מותר להגיד משהו אידיאולוגי, הוא, שהיינו רוצים לראות, כולנו, ואני מבינה שגם אתם שותפים לרצון הזה, ישראלים בענף הבנייה.

נעמי בלומנטל: הלוואי שנוכל ללכת ברחובות, לראות את עובדי הבניין, ושישירו לנו את השיר בעברית.

נעמי בלומנטל: אתה כל הזמן רואה פה פנים זרות, אתה לא מרגיש בנוח עם זה.

נעמי בלומנטל: אני מוכרחה לומר, שכאזרחית, אני מרגישה רע מאוד עם העובדים הזרים.

נעמי בלומנטל: שיבואו כתיירים, שיבואו ליהנות מהמדינה שלנו, אבל לא כעובדים.

נעמי בלומנטל: לא כך, שאני כאילו מסתובבת ונהנית מהחיים, והם מיסכנים, ואני רואה אותם מחפשים את הסנדוויץ'.

נעמי בלומנטל: אותו הדבר לגבי הפלסטינים.

נעמי בלומנטל: למה השנאה הזאת?

נעמי בלומנטל: לבוא לארץ, שבה אתה רואה את כל האנשים שנוסעים להם במכוניות, ומצבם הכלכלי טוב, ואתה כל הזמן מנקה רחובות, או מגיש משהו, או שוטף כלים במסעדה, או שם את היסודות של הבנייה, זו הרגשה רעה, וכך השנאה רק תגבר.

נעמי בלומנטל: לכן זו גם ישיבה אידיאולוגית.

נעמי בלומנטל: לומר לכם, שיש סיכוי גדול שנשנה את פני המפה, לא אומר.

נעמי בלומנטל: אין סיכוי גדול.

נעמי בלומנטל: אבל, אני בכל זאת רוצה להתייחס לשתיים-שלוש נקודות בעניין הזה, ולשתף אתכם בכל מה שקשור לראייה שהיא מצד אחד מהותית יותר, ומצד שני גם קונצפטואלית, לגבי עולים חדשים.

נעמי בלומנטל: תראו, אני מסתכלת על התאחדות הקבלנים.

נעמי בלומנטל: כמה קבלנים יש ביניכם שהם עולים חדשים?

חיים הרוש: יש, יש.

חיים הרוש: אני מכיר כמה.

אשר דהאן: עולים מלפני חמישים שנה.

אבי מיכלוביץ: רק עכשיו, בקורס שערכנו באשקלון, סיימו שלושה או ארבעה, שעדיין נכללים בהגדרה של עולים חדשים, כקבלנים רשומים.

שמואל אולפינר: כמה זמן זה נחשב עולה חדש?

אבי מיכלוביץ: שבע שנים.

אלכסנדר צינקר: שבע, ועוד שבע, ועוד שבע - - -

נעמי בלומנטל: ההגדרה מתרחבת.

נעמי בלומנטל: הלא בסך הכל, הכוונה שלנו היא להגיע למצב שבו העולים יהיו משולבים בכל מקום ומקום במדינה, לא רק כעובדים ולא רק כמהנדסים, ולא לעשות דימוי כזה או אחר.

נעמי בלומנטל: לפיכך, אחד הדברים שהייתי רוצה לבקש מכם, כהתאחדות הקבלנים, הוא, לנסות, אפילו בכוח, להתחיל לשלב עולים במקומות של קבלת החלטות.

נעמי בלומנטל: בישיבות, אני אומרת את זה גם למנכ"ל, לדאוג לכך שאלה שהם קבלנים, וקיבלו הגדרה של קבלן, כעולים חדשים, שיגיעו לישיבות, כי אז תקבלו גם פרספקטיבה נוספת, ראייה נוספת.

נעמי בלומנטל: אני מאוד מבקשת, זה לא דבר גדול, זה לא כרוך בתקציבים, פשוט לדאוג לכך שבישיבות, ובמקומות נוספים של קבלת החלטות, יישבו עולים.

נעמי בלומנטל: אינני אומרת שכבר ידברו.

נעמי בלומנטל: שיישבו בשלב ראשון.

נעמי בלומנטל: אני רוצה שתהיה העדפה מתקנת בעניין הזה.

נעמי בלומנטל: זו ממש פנייה שלנו, של כל הוועדה.

נעמי בלומנטל: עסקנו בזה בתחומים אחרים, אני עסקתי בזה רבות בתחום של בקידום נשים, ויש התקדמות.

נעמי בלומנטל: שיהיו חלק מהאליטות.

נעמי בלומנטל: שיהיו חלק מקבלת ההחלטות.

נעמי בלומנטל: לא בשלב הראשון, עוד חצי שנה, עוד שנה, אבל שיהיו שם.

נעמי בלומנטל: דבר נוסף, שגם הוא קטן.

נעמי בלומנטל: באופן מעשי, אם אנחנו מדברים על דימוי, יש דימוי לפועל בניין.

נעמי בלומנטל: כולם רוצים להיות קבלנים, אבל אף אחד לא רוצה להיות פועל בניין.

נעמי בלומנטל: אתה לא רוצה שהבן שלך יהיה פועל בניין, אבל אם אני אגיד לך שהוא יהיה קבלן, תרצה.

נעמי בלומנטל: לכן, אולי, מבחינת הדימוי, אם נתייחס למקצועות, גם ישראלים ותיקים אינם יודעים, שיש הבדל מהותי בין עגורן לטפסן, לטייח, לרצף.

נעמי בלומנטל: לא יודעים.

נעמי בלומנטל: רק כשאתה בונה דירה, פתאום הקבלן אומר לך: "הרצף חולה, או נתקע בעזה", ורק אז אתה בכלל לומד שיש הבדלים.

נעמי בלומנטל: כדאי היה, שאתם, זו משימה שלכם, כהתאחדות הקבלנים, תיתנו יותר הגדרות, כלומר שהציבור הרחב, לא רק עולים, יידעו, שיש, נאמר, קצת יוקרה יותר לתפקיד כזה, יחסית לאחרים, למשל.

נעמי בלומנטל: שישתנה קצת הדימוי.

נעמי בלומנטל: שאחד יבוא ויגיד לאשתו, בבית, כשהוא מגיע, והילדים שלו יגידו בבית-הספר, לא שהוא פועל בניין, אלא שהוא עגורן.

נעמי בלומנטל: טפסן.

נעמי בלומנטל: שיהיה לזה דימוי אחר.

נעמי בלומנטל: שתהיה לתפקידים השונים יותר יוקרה.

נעמי בלומנטל: עצם ההגדרות השונות של התפקידים ישנו את הדימוי.

נעמי בלומנטל: גם זו ראייה רחוקה יותר.

נעמי בלומנטל: אינני חושבת שבזה אמרתי מי-יודע-מה, אבל כדאי לנסות לראות, איך אפשר לעשות שהדימוי יהיה טוב יותר, חיובי יותר, ידידותי יותר, לאלה שמחפשים עבודה.

נעמי בלומנטל: במובן המעשי, אנחנו יודעים את הבעיות.

נעמי בלומנטל: אנחנו יכולים לצאת מהישיבה ולהגיד: "אז הייתה ישיבה בוועדת העלייה והקליטה, לא נורא.

נעמי בלומנטל: הפסדנו שעתיים, היה נחמד, הכרנו זה את זה".

נעמי בלומנטל: אבל הרבה תלוי גם בכם.

נעמי בלומנטל: אני יכולה להבטיח לכם, אנחנו על משרדי הממשלה נשב.

נעמי בלומנטל: למשל, לגבי פתיחת האולפנים שהיו בזמנו, אנחנו יכולים לעשות ישיבה יותר מצומצמת, עם משרד הקליטה, לא צריך להזמין את כולם, כדי לראות מהם המעצורים ברגע נתון.

נעמי בלומנטל: פתיחת האולפנים, שיהיה אולפן יחד עם לימוד המקצוע - יש לכם הצעות מצוינות, צריך רק ליישם אותן.

נעמי בלומנטל: לא נצליח לעשות מהפכה, אבל נתחיל משהו, כרגע אין הרבה, קצת נגביר את מה שקיים, וכבר עשינו משהו.

נעמי בלומנטל: לכן, בקטע המעשי, הייתי רוצה מכם, בהתאחדות הקבלנים, שתפקידו על הנושא הזה שניים-שלושה אנשים, שיישבו רק על הנושא הזה.

נעמי בלומנטל: אם לא יהיה מישהו שמופקד רק על הנושא הזה, לא נצליח להתקדם.

שמואל אולפינר: זה מה שעושה דוד.

נעמי בלומנטל: בסדר.

נעמי בלומנטל: דוד, אתה מופקד על זה.

2636: אני וחיים הרוש.

נעמי בלומנטל: בסדר.

נעמי בלומנטל: מאה אחוז.

נעמי בלומנטל: אז אני מציעה, למשל, שתיפגשו עם נציגי העדה האתיופית.

נעמי בלומנטל: נמצא פה מנגסטו צ'אלאצ'ו, בחור צעיר ומוכשר, כמו רבים אחרים, ואומר שהוא רוצה לשבת אתכם.

חיים הרוש: אין שום בעיה.

חיים הרוש: עשינו בעבר קורס מיוחד לעדה האתיופית.

חיים הרוש: אין שום בעיה.

נעמי בלומנטל: אדרבה.

נעמי בלומנטל: בואו נפתח קורס כזה.

נעמי בלומנטל: את הדברים המעשיים - - -

שמואל אולפינר: תעשו להם קורס ברחובות, יש שם הרבה עולים מאתיופיה.

נעמי בלומנטל: בהתאחדות התעשיינים עשינו לפני שנתיים ישיבה, וזה קידם את הנושא.

נעמי בלומנטל: אדרבה.

נעמי בלומנטל: שבו אתם, חיים וצ'אלאצ'ו, אפילו עכשיו, בתום הישיבה, לראות איך אפשר לעבד את זה מעשית, עם הרשויות המקומיות.

נעמי בלומנטל: אפשר לעשות את החיבורים, אני צריכה מישהו שיהיה אחראי לזה.

נעמי בלומנטל: דוד, אם אתה אחראי לזה, אז ברצון רב, קח על עצמך, זה דבר שצריך לשבת עליו כל יום כמעט, כדי שנוכל ממש להתקדם.

נעמי בלומנטל: דבר נוסף – נשים.

נעמי בלומנטל: לא הגיעו לכאן נשים, יש כאן רק נציגה של הסוכנות.

נעמי בלומנטל: מאוד הייתי רוצה לקדם עולות חדשות דווקא.

נעמי בלומנטל: נפגשתי עם כמה מנשותיכם, חלק מהן עובדות יחד עם הקבלנים, ממש שותפות בעשייה היומיומית, ואחרות הן "אישה של".

נעמי בלומנטל: אני רוצה לפגוש אותן, אני איזום את זה, אזמין אותן לוועדה, אני מקווה שאין לכם התנגדות, כדי לקדם את הנושא.

נעמי בלומנטל: אז בנוסף לעולים בכלל ולעולים מאתיופיה בפרט, אני רוצה להוסיף גם את הנושא של נשים, לקדם נשים ולראות איך אנחנו יכולים להיכנס למקצועות מסוימים, כמו שנשים היום נמצאות בחילות קרביים, מה שנאבקנו עליו - - -

חיים הרוש: חיילות היו בקורסים שלנו.

נעמי בלומנטל: זהו, בדיוק.

משה טראוריג: יש היום, אצל הנשיא, בחמש, טקס פרס העובד המצטיין.

משה טראוריג: עובדת שלנו, מרים שוורץ, מנהלת פרויקט מבאר-שבע, מקבלת את פרס העובד המצטיין.

נעמי בלומנטל: אז אני אזמין גם אותה לישיבה שאעשה עם הנשים.

נעמי בלומנטל: אתאם איזו פגישה.

נעמי בלומנטל: לא נקיים על זה ישיבה, אבל נקיים פגישה, כי הייתי רוצה מאוד לקדם את עניין הנשים.

נעמי בלומנטל: בגדול, אני מאוד מקווה שלפחות חלק מהדברים שנאמרו כאן כל אחד מאתנו הפנים, ונמשיך לטפל בעניין, כדי שבאמת נוכל אולי להזיז משהו בתחום הזה.

נעמי בלומנטל: אני מודה לכולכם, הישיבה נעולה.