ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 109, 2000-11-15 09:00

נעמי בלומנטל: אנחנו מארחים היום את שר העבודה והרווחה – ובהזדמנות זו אני רוצה לברך אותך על התפקיד שלך ובטוחה שתעשה עבודה טובה – וגם את המנכ"ל מר אברהם בן-שושן שאנחנו מכירים עוד משנים עברו.

נעמי בלומנטל: נמצא אתנו גם מנכ"ל משרד הקליטה, מר בוריס מפציר.

נעמי בלומנטל: לא קל לקיים ישיבה כזאת משום שהמצוקות הן כל כך קשות עד שכאשר זימנו את הישיבה שקראנו לה ממש קריסה של מנגנוני הרווחה המטפלים בבעיות בני נוער וילדים עולים כי זה באמת המצב.

נעמי בלומנטל: אנחנו מקבלים כל הזמן תלונות שהן אפילו לא תלונות אלא בעיות כל כך קשות ואנושיות שתמיד נראה לי כאילו זה גדול מדיי.

נעמי בלומנטל: המצב כל כך בעייתי וללא מענה שאתה מוצא את עצמך כאילו אתה לא יודע איפה תמצא את המענה.

נעמי בלומנטל: אני אתן לכם למשל דוגמה.

נעמי בלומנטל: כשאני מדברת עם ראשי הרשויות אני שואלת אותם מה הם היו צריכים, משהו שקשור לעולים, אני שואלת אותם כיושבת-ראש ועדת העלייה והקליטה.

נעמי בלומנטל: הם אומרים לי שהם היו רוצים שאני אשיג להם עובד רווחה אחד בתחום של בני נוער.

נעמי בלומנטל: אני שומעת את זה לא מראש רשות אחד אלא מכמה וכמה.

נעמי בלומנטל: הם מבקשים שאשיג להם חצי תקן, רבע תקן של עובד או עובדת רווחה לבני נוער במצוקה.

נעמי בלומנטל: בוריס מפציר יודע ובוודאי חברי הכנסת שרבים מהם הגיעו לכאן כעולים חדשים מכירים את מצבה של המשפחה שעברה משבר של הגירה כשהרבה פעמים ההורים לא עובדים, במיוחד אם אנחנו מדברים על בני העדה האתיופית, וכאשר יש את הניסיון שקיים היום שלא יהיה הפער התרבותי הזה ולנסות למצוא דרכים לגשר בין מה שקורה במשפחה לבין מה שקורה בחברה.

נעמי בלומנטל: הבעיות הן קשות מאוד.

נעמי בלומנטל: מתוך נתונים שיש לנו, ולפי דעתי זה קצה קצהו של הקרחון, בשנת 1999 - לפי נתוני המשטרה - 18,6 אחוזים מבני הנוער המעורבים בפלילים היו בני נוער עולים כאשר חלקם באוכלוסייה הוא 13,2 אחוזים.

נעמי בלומנטל: זאת אומרת שאנחנו מדברים על מספרים הרבה יותר גבוהים של בני נוער מבין העולים החדשים.

נעמי בלומנטל: זה גם הגיוני.

נעמי בלומנטל: ברור שאם אתה גדל במשפחה חזקה יותר, גם אם המצב הכלכלי לא כל כך טוב, אתה עדיין מישהו שגדל בארץ וההורים גדלו בארץ, וזה שונה מאשר המקרה של מישהו שמגיע לכאן עם הורים שלא יודעים את השפה וכולי.

נעמי בלומנטל: פגשתי מורה שאמרה לי שיש לה ילד בכיתה שהוא אלים.

נעמי בלומנטל: הוא עולה חדש, אמו אם חד-הורית וזה ילד בן 10, יש לו אחות בת שנתיים ובבוקר כשהאימא יוצאת לעבודה הוא זה שצריך להאכיל את אחותו, להלביש אותה, לקחת אותה למעון יום, לחזור בצהרים, לקחת את התינוקת מהמעון ועד הערב האימא לא חוזרת הביתה והוא זה ששומר לבדו על התינוקת אחותו.

נעמי בלומנטל: אמרתי שצריך לתת לו תשומת לב מיוחדת וכולי.

נעמי בלומנטל: מה שקורה היום הוא שחסרים גם מקומות – ויצחק קדמן בוודאי ידבר על כך – בפנימיות כדי שנוכל להביא לשם ילדים, חסרים עובדים ואנחנו במצוקה אדירה.

נעמי בלומנטל: אנחנו מדברים על חוסר בלמעלה מ1,800- עובדי רווחה.

נעמי בלומנטל: על-פי מנכ"ל מרכז השלטון המקומי חסרים 1,875 תקנים כאשר המדד בדרך כלל היה עובד אחד על כל 25 ילדים והיום אנחנו מדברים על 150 ילדים ובני נוער שעליהם יש רק עובד אחד והעובדים פשוט מתמוטטים.

נעמי בלומנטל: בנוסף לכך אין לאן להפנות את הילדים.

נעמי בלומנטל: אם מוצאים ילד במצוקה, צריך להוציא אותו מהבית למשל, אין לאן להוציא אותו.

נעמי בלומנטל: הכל תפוס ואין מקומות.

נעמי בלומנטל: יש קריסה טוטלית.

נעמי בלומנטל: אני אתן לכם למשל דוגמה מתוך תחקיר שעשתה עבורנו אביטל.

נעמי בלומנטל: בקרית מלאכי כ22- אלף תושבים, מהם כ8,400- עולים מאתיופיה.

נעמי בלומנטל: 85 אחוז מעולי אתיופיה בעיר נזקקים לשירותי הרווחה.

נעמי בלומנטל: מחלקת הרווחה מטפלת ב726- משפחות מתוכן 600 משפחות עולים.

נעמי בלומנטל: אין לזה מענה.

נעמי בלומנטל: אנחנו מדברים על בת-ים, שם מטפלים בכ600- בני נוער מתוכם 240 עולים שרובם מארצות חבר העמים.

נעמי בלומנטל: לפי מה שנראה כוח האדם שמטפל באותם 240 בני נוער אלה שתי עובדות שפשוט קורסות.

נעמי בלומנטל: על 240 בני נוער היו צריכים להיות לפחות עשר עובדים אבל יש שתיים.

נעמי בלומנטל: כ300- ילדים במצוקה אמורים היו להיות בפנימיות מיוחדות, אבל אין מקומות, הכל תפוס והכל מלא.

נעמי בלומנטל: אני לא יודעת עד כמה משרד העבודה והרווחה מפנים את הקטע של העולים.

נעמי בלומנטל: אני כבר קדנציה שנייה יושבת-ראש ועדת העלייה והקליטה ולמדתי להכיר כל כך טוב את כל הבעייתיות שקיימת, את הרצון מצד אחד להשתלב, מן הצד השני את הניכור שקיים, את הכיתות המלאות כאשר בכיתה לומדים ארבעים תלמידים ואז כמה תשומת לב ניתן לתת לעולים החדשים, איך הם מרגישים בתוך הכיתה, מה קורה להם, מה קורה להם אל מול המשפחות.

נעמי בלומנטל: אני מדברת על קושי אדיר ואנחנו חיים אותו כאן כל הזמן.

נעמי בלומנטל: באיזשהו מקום הייתי רוצה שהישיבה הזאת תהיה ישיבה שבה תפנימו את המודעות שלכם לגבי העולים החדשים.

נעמי בלומנטל: זו בקשה מיוחדת.

נעמי בלומנטל: אני יודעת שאתם עובדים מועדה לוועדה, אבל זה הבית של העולים החדשים והייתי מאוד מבקשת שתפנימו את הקטע של מה קורה לילד עולה חדש שמגיע לכאן, מה קורה מבחינת המערכות השונות שאמורות לטפל בו ולהבין שהמחסום הוא אדיר.

בוריס מפציר: רבותיי, החטא הוא הקדמון.

בוריס מפציר: ההשקעה בילד העולה באשר הוא ילד קווקזי, בוכרי, אוקראיני או אתיופי, היא איננה מספקת, לא מבחינת שעות ההוראה שהוא מקבל, לא מבחינת התמיכה הנוספת כמו תמיכה במשפחה, תמיכה בשעות אחר-הצהרים, תמיכה בחינוך לא פורמלי.

בוריס מפציר: אנחנו מקבלים, אני לא רוצה לומר מדי יום ביומו אבל בתדירות בלתי מתקבלת על הדעת קריאות מצוקה על כך שתלמידים לא מסוגלים להחזיק מעמד.

בוריס מפציר: זו הסיבה שבהתחלה הם נושאים, אחר-כך הם עוברים לפזה של סיכון, אחר-כך הם עברים לפזה של סטטיסטיקה משטרתית.

בוריס מפציר: אני לא רוצה להרחיב את הדיבור אבל שורש הבעיה היא עד שאנחנו לא נשכיל להבין שבעידן הקליטה הישירה ילד עולה במיוחד בגילאי החטיבות – אלה גילאי 18-12 – אם הוא לא יקבל את התמיכה הדרושה ואת הקליטה הראויה, לא יעזור לנו שום דבר.

בוריס מפציר: אנחנו נביא עוד מטפלים, עוד עובדים סוציאלים, עוד מגרשים, נפתח עוד פנימיות, אבל זה לא יעזור.

בוריס מפציר: אני לא אומר שאנחנו לא צריכים לעשות את זה, ודאי שאנחנו צריכים לפתור את כל הבעיות שהצטברו, אבל אנא, צריך להתייחס לילדים עולים בראש ובראשונה כילדים שזקוקים לתמיכה לא של שנה-שנה וחצי כי זה לא מספיק אלא מדובר בטווח של ארבע עד שש שנים לפחות וזה אומר תמיכה במשפחות, תמיכה בחינוך הלא פורמלי.

בוריס מפציר: זה הייתי אומר שורש העניין.

בוריס מפציר: לא נדבר כעת על התקציבים הדרושים, אבל אני מציע שיזומן דיון מיוחד עם משרד החינוך ומשרד העבודה והרווחה.

בוריס מפציר: אני יכול לציין, להבדיל, שבדבר אחד מהנאמר כאן אני מבקש לא בדיוק לדחות אלא לומר שלגביי הוא לא רלוונטי.

בוריס מפציר: יש שיתוף פעולה אדיר בין משרד העבודה והרווחה, בינינו וגם בין משרד החינוך.

בוריס מפציר: אני חושב שכאן השכלנו כולנו למצוא לא רק שפה משותפת אלא גם הבנה והדדיות, ובקטע הזה אני חושב שיש כבר פירות.

בוריס מפציר: היה יום עיון מיוחד ומשותף שהתקיים בנושא נוער עולה בסיכון, ויושבת כאן גברת שרה כהן, מנהלת מחלקת הרווחה של משרד הקליטה.

בוריס מפציר: לנושא המדובר כאן יש לנו במשרד הקליטה יש לנו ששה תקנים וזה הכל.

בוריס מפציר: בסוף החודש יהיה מסמך משותף אופרטיבי שיאמר מה לעשות, איך לעשות ואיך לנצל את המשאבים.

בוריס מפציר: אני מניח שאנחנו נכנסים לפזה של ראייה לטווח ארוך, לפזה שכולם מודעים שהבעיה קיימת ואנחנו לא מתכוונים להסתיר אותה אלא אנחנו מתכוונים לנצל אותה.

בוריס מפציר: אני מבקש לומר עוד דבר אחד שהוא חשוב מאוד.

בוריס מפציר: אסור שאנחנו באיזושהי חוסר זהירות או בהיסח הדעת נגרום להדבקת הסטיגמות לנוער עולה.

בוריס מפציר: עוד לא יצאנו מהקטע של זונות ומאפיה ונגיע לקטע של נוער עולה פושע.

בוריס מפציר: אני מאוד מבקש שבכל דיון ודיון, הוא צריך להיות רציני והוא צריך להיות מעמיק, שלא נשפוך את התינוק יחד עם המים.

בוריס מפציר: אנחנו צריכים לשמור על הפרופורציות, אנחנו יכולים לקחת את הדלתא בין האחוז באוכלוסייה שהוא קצת פחות מ14- בגילאים המדוברים לבין האחוז הפרובלמטי, הרי להסביר אפשר כל דבר, אבל אנא, שלא ניגרר למשהו שפתאום יהפוך למשהו גורף.

שמחה גתהון: הפרוייקט הזה פעל ארבע שנים בחמישה ישובים אבל לצערי השנה הוא עומד להיפסק כי הרשות המקומית הייתה צריכה לקחת על עצמה אבל כמובן עם כל הגירעונות שיש לה, היא לא יכלה לעשות זאת.

שמחה גתהון: זה אומר שהנערות האתיופיות יחזרו לרחוב, ואני אומרת את המילה הזו מאוד בזהירות ומקווה שלא זה יהיה המצב.

שמחה גתהון: יש כ1,070- נערות יוצאות אתיופיה שהן בסיכון כאשר בסך הכל יש חמישה תקנים של עובדות סוציאליות שעובדות עם נערות יוצאות אתיופיה.

שמחה גתהון: כמובן שיש עובדות סוציאליות ותיקות שמטפלות, אבל יש עומס גדול כי מדובר ב13- אלף נערות במצוקה במדינת ישראל שמטופלות על-ידי 150 תקנים.

שמחה גתהון: אני לא יודעת מי בסוף במצוקה, העובדים או הנערות.

שמחה גתהון: צר לי לומר את זה אבל אני חושבת שנערות במצוקה במדינת ישראל לא מטופלות ויש צורך להתייחס למצב הזה כי המספר שלהן הולך וגובר.

יצחק קדמן: ברור שאם יש קריסת מערכות בשירותי הרווחה בכלל, יש לזה מיד השלכה גם על ילדים ונוער עולה.

יצחק קדמן: יש השלכה מיוחדת וחמורה במיוחד שצריך לזכור אותה ואמר את זה מנכ"ל משרד הקליטה, באופן ספציפי לגבי ילדים ונוער עולה.

יצחק קדמן: אני מסכים אתך אדוני המנכ"ל שלא צריך לתת שום סטיגמה, אבל אסור גם לטאטא בעיות מתחת לשטיח.

יצחק קדמן: מרוב זה שרצינו לא להדביק סטיגמות, יש לי הרגשה שהלכנו לקיצוניות שנייה ולא הצבענו על הבעיות.

יצחק קדמן: אני קודם כל רוצה לומר משהו שאולי לא ימצא חן בעיני חלק מהנוכחים.

יצחק קדמן: אנחנו משתמשים אצלנו בשם הקוד עולים ואני חושב שזה גורם נזק גדול מאוד ואני אסביר מדוע.

יצחק קדמן: החברה הישראלית אומרת הם עולים.

יצחק קדמן: מה זה עולים?

יצחק קדמן: הם היו למטה, הם עלו אלינו, אז שיגידו תודה שהכנסנו אותם למועדון שלנו ומה הם רוצים עוד.

יצחק קדמן: האמת היא שהשם הנכון בכל חברה אחרת הוא מהגרים.

יצחק קדמן: אני לא סתם אומר את זה מפני שכל הספרות המקצועית מצביעה על כך שמהגרים סובלים ממשבר הגירה מאוד קשה, וזה טבעי.

יצחק קדמן: זה לא בגלל שהם באו מברית-המועצות לשעבר או מאתיופיה.

יצחק קדמן: כל מעבר מתרבות לתרבות, מארץ לארץ, אתה צריך לעזוב את כל מה שהיה לך מבחינת מעמד, מקום עבודה, שפה וכולי ולבוא למקום חדש שאתה מתחיל בו לפעמים כמו ילד קטן כאשר אתה לא מתמצא בו.

יצחק קדמן: תראו לפעמים עולים שצריכים לעמוד ולהוציא כסף מבנקט, תחשבו כמה זה יותר קשה לך כשאתם עושים את זה לא בשפה המקורית שלך.

יצחק קדמן: לצערי ממשבר ההגירה הזה אנחנו מתעלמים באופן סיסטמתי.

יצחק קדמן: צר לי לומר את זה אבל לפעמים זה עולה גם בחייהם של ילדים.

יצחק קדמן: לא סתם מצוקה אלא חייהם של ילדים.

יצחק קדמן: עבר השבוע בצורה יותר מדיי שקטה שתינוקת בת ארבעה חודשים נהרגה באשקלון, בת לאימא עולה חדשה.

יצחק קדמן: אני לא רוצה לשים את עצמי במקום בית-המשפט, אבל הטענה של המשטרה הייתה שהיא הוכתה למוות על-ידי אימא שלה.

יצחק קדמן: האישה עצמה טוענת שמדובר בסריה של תאונות, שהתינוקת נפלה ממשטח החתלה ושנפלה עליה שידה ועוד כל מיני נסים ונפלאות.

יצחק קדמן: כך או אחרת, התינוקת הזאת הייתה בכלל מרגע לידתה ילדה בסיכון.

יצחק קדמן: מדובר באימא עולה חדשה, חד-הורית, אבי התינוקת לא חי עם המשפחה ועזב אותה.

יצחק קדמן: כל זה היה צריך להדליק נורות אדומות מאוד גדולות.

יצחק קדמן: מי טיפל בילדה הזאת?

יצחק קדמן: מי עזר לאימא להתמודד עם המצב הזה?

יצחק קדמן: איפה הייתה טיפת חלב עם השברים הקודמים כי כשהילדה נהרגה, בניתוח לאחר המוות התגלו גם שברים ישנים והילדה בסך הכל בת ארבעה חודשים.

יצחק קדמן: כולנו אשמים בזה שהילדה הזאת מתה.

יצחק קדמן: אני יודע שחבריי העובדים הסוציאלים צוחקים עליי כשאני אומר שמוכרחים במקרה כזה לעסוק במניעה ולאתר לפני שזה קורה.

יצחק קדמן: הם אומרים לי על מה אתה מדבר, בדברים שכבר ידועים לנו, בשריפות, אנחנו מטפלים?

יצחק קדמן: אי-אפשר לטפל.

יצחק קדמן: אני רוצה לומר עוד מילה אחת כי הזכירו כאן את הרשויות המקומיות ואני רוצה לצאת להגנתן.

יצחק קדמן: יש לי פה את התפלגות ילדי העולים בישובים בארץ.

יצחק קדמן: ההתפלגות הזאת, וכולכם יודעים זאת, היא לא התפלגות שווה.

יצחק קדמן: בגבעתיים אין ילדי עולים, בנתיבות, בשדרות, בקרית מלאכי ומקומות אחרים שהם ישובים יותר חלשים, יש ריכוז עצום של ילדי עולים ונוח מאוד לזרוק את הכל על הרשות המקומית.

יצחק קדמן: הרשויות המקומיות החלשות לא מסוגלות להתמודד עם העניין הזה.

יצחק קדמן: נכון שזה לא רק משרד הרווחה.

יצחק קדמן: צוות שלנו היה השבוע בבית-ספר בגדרה שכמעט כולו מורכב – בניגוד להנחיות – מילדים אתיופים.

יצחק קדמן: הם מספרים שם שילדים בכיתה ד' לא יודעים קרוא וכתוב.

יצחק קדמן: באשדוד הפסיקו ללכת ילדים אתיופים לבית-ספר כי עד השנה הייתה להם הסעה לבתי-הספר והשנה הפסיקו את ההסעה הזאת.

יצחק קדמן: מישהו אמר פה שהכל מתחיל בנשירה.

יצחק קדמן: אני מוכן לתת לכם שמות של ילדים אתיופים באשדוד שלא הולכים לבית-ספר מתחילת השנה כי אין מי שיסיע אותם.

יצחק קדמן: אחר-כך הם יהפכו לבעיה של משרד העבודה והרווחה.

יצחק קדמן: קודם הם נושרים מבית-הספר, אחר-כך הופכים להיות נוער במצוקה, אחר-כך אין לאן לשלוח אותם, אחר-כך צריכים לשלם בשביל העניין הזה מחיר חברתי כבד ביותר.

יצחק קדמן: לכן אני שמח שהוועדה נותנת לזה את הדעת אבל אני רוצה לומר שאי-אפשר גם לזרוק הכל לפתחו של משרד העבודה והרווחה.

יצחק קדמן: אם לא יבוא שינוי רציני גם בגישה וגם בתקציבים – וצריך לומר את זה, אי-אפשר לעשות יש מאין – המצב רק ילך ויהיה יותר גרוע.

יעל גרינברג: הנושא של נוער בסיכון כתוצאה ממשבר הגירה הוא משהו שמאוד משמעותי וחשוב לתת עליו את הדעת.

יעל גרינברג: שמחה תיארה לכם את קצה הרצף של נוער במאפייני סיכון קשה.

יעל גרינברג: אנחנו ב"הפוך על הפוך" משתדלים לפגוש נוער כזה וגם נוער שעדיין לא הגיע לשם.

יעל גרינברג: אנחנו משתדלים לתת את הכלים באמצעות ייעוץ, באמצעות מידע לבני נוער כדי שלא יהפכו להיות מחר תיק של משרד העבודה והרווחה ומשוטטים ברחובות ובמצבי סיכון מאוד קשים.

יעל גרינברג: מניעה זה באמת שם המשחק.

יעל גרינברג: המרכזים האלה מעוצבים כבתי קפה לבני הנוער, הם נמצאים ב11- ערים ברחבי הארץ, רובן ערים עתירות עולים מאתיופיה וחבר העמים, ומציעים לבני הנוער שירות שהוא שירות שקל להם להתחבר אליו.

יעל גרינברג: השירות הוא לא סטייגמתי ולא סגררטיבי אלא השירות הוא שירות לכלל האוכלוסייה.

יעל גרינברג: מהנתונים שיש לנו של מחקר הערכה שנעשה על הפרוייקט עולה ש35- אחוז מכלל אוכלוסיית היעד שלנו הם בני נוער עולים.

יעל גרינברג: אם אני מדברת על סביבות 35 אלף בני נוער שפנו אלינו מאז קיים הפרוייקט, מסוף 1999, 35 אחוז מזה הם בערך 12 אלף בני נוער עולים.

יעל גרינברג: הפרוייקט הוא בשותפות בין-ארגונית.

יעל גרינברג: המימון שלו מורכב ממשרד העבודה והרווחה, משרד החינוך, משרד הקליטה, אם כי חשוב לי להצביע על קושי במימון של המשרות הספציפיות, של המגשרים.

יעל גרינברג: נסטיה תכף תסביר לכם באיזה אופן הם נותנים מענה, אבל נכון להיום אין שום ודאות שבינואר 2001 נוכל לתת את השירות הזה הלאה.

נסטיה פולנסקי: לדעתי המערכת היום זקוקה לשינוי מדיניות בכל מה שקשור לטיפול בבני נוער עולים.

נסטיה פולנסקי: רוב התוכניות והמסגרות מטפלות היום בטיפול סימפתומטי וכיבוי שריפות.

נסטיה פולנסקי: אני חושבת שמדיניות צריכה לרכוש לעצמה ראייה מניעתית שמבוססת על הבנה מעמיקה ומקצועית של אותם תהליכים שבני נוער עולים עוברים.

נסטיה פולנסקי: כדי להמחיש את דבריי אני רוצה לשתף אתכם באיזשהו דימוי.

נסטיה פולנסקי: אני רואה את אותם תהליכים שבני נוער עולים מתמודדים אתם כאיזשהו הר עליו הם מטפסים.

נסטיה פולנסקי: ניתן להשוות את אותם 64 אלף בני נוער עולים שנמצאים היום בארץ למטפסים על הר גבוה ותלול כאשר עשרים אחוז מהם הם בני נוער בסיכון שמטפסים גבוה מדיי כאשר באיזשהו שלב הם מגיעים לנקודה ממנה הם נופלים.

נסטיה פולנסקי: לדעתי המערכת היום משקיעה המון משאבים וכספים באותם אמבולנסים שיאספו את אלה שנפלו כדי לשקם ולטפל בהם.

נסטיה פולנסקי: אני שואלת את עצמי למה במקום להשקיע כל כך הרבה כסף בטיפול בתוצאות אי-אפשר לבנות גדר באותה נקודה ממנה הם מתחילים ליפול, גדר שתמנע מהם את הנפילה הזאת.

נסטיה פולנסקי: היום מרכזי מידע וייעוץ לנוער "הפוך על הפוך" מהווים את אותה גדר שמונעת את הנפילה.

נסטיה פולנסקי: לכן מניעה הוא כלי עיקרי שבאמצעותו ניתן למנוע.

סופה לנדבר: אני רוצה לברך את השר רענן כהן על כך שבעצם בתהליך קצר ביותר התחיל לטפל בנקודות די פרובלמטיות ועשה זאת בזריזות.

סופה לנדבר: אני חושבת אדוני השר שטוב עשית.

סופה לנדבר: אני חושבת שבמשך כמה חודשים אתה כבר רואה את הבעיות.

סופה לנדבר: זאת לא הפעם הראשונה שאנחנו דנים בוועדת העלייה והקליטה בבעיות ובמצוקת העולים.

סופה לנדבר: לפני כמה חודשים דנו במצב העלייה בפשע בקרב בני הנוער שבעשור האחרון עלתה ב700- אחוזים.

סופה לנדבר: זה דבר דרמטי ביותר ואני חושבת שכאן צריך לעשות משהו משותף, לא רק משרד הקליטה ומשרד הרווחה אלא גם משרד החינוך כדי שלמנוע יכולים גורמים שונים.

סופה לנדבר: בהזדמנות זו יש לי בקשה לשר העבודה והרווחה.

סופה לנדבר: שלחתי לך מברק ודנו בנושא גילה, למרות שאני חושבת שזאת לא רק גילה אלא היום זאת גילה ומחר תהיה מצוקה באזור אחר במדינה.

סופה לנדבר: מקומות כמו גילה צריכים עובדים סוציאלים ופסיכולוגים בשפה הרוסית ואני חושבת שזה נושא שצריך לטפל בו.

סופה לנדבר: ביקש מנכ"ל משרד הקליטה שלא נהיה קיצוניים.

סופה לנדבר: גם אני חושבת שאסור לשים סטיגמה על העלייה, אבל אם נסתיר את המצב, לא נגרום בכך לתוצאה טובה ולכן צריך לפתוח את הדברים כפי שהם.

סופה לנדבר: נמצאים כאן אנשי מערכת הרווחה של העיר אשדוד שם אני מתגוררת.

סופה לנדבר: קחו עיר אחת כדוגמה ותעשו ניתוח.

סופה לנדבר: עיר שקלטה כל כך הרבה עולים ואם המשאבים לטפל בבעיה הם כל כך קטנים, זה גורם לנזק עצום.

סופה לנדבר: אני חושבת שכאן צריך להיות שילוב של כל המערכות כי כאשר עולה מגיע לפשע, להוציא אותו מזה זה מאוד מאוד קשה.

סופה לנדבר: זה לא מתחיל ומסתיים עם משרות אלא צריכים גם למצוא את שורש הבעיה ולהתחיל לטפל ברמת כל הגורמים יחד.

אמנון כהן: אני מודה לשר העבודה והרווחה על כך שהוא אכן מקדם במשרד את הנושאים האלה.

אמנון כהן: הנושא חשוב מאוד.

אמנון כהן: הנוער הוא העתיד שלנו, בעיקר נוער עולה שמחליף זהות, שהוא לא יודע היכן הוא נמצא, נוער שמגיע ממדינות שונות, גם מאתיופיה וגם מחבר העמים לשעבר.

אמנון כהן: בתפקידי הקודם הכרתי הרבה פרויקטים ואני יכול להעיד על כך שפרוייקט "הפוך על הפוך" הוא פרוייקט מעולה.

אמנון כהן: יש פרוייקט של נוער עולה בסיכון, יש קידום נוער, יש מד"צים בכל רשות מקומית, אבל אין איזשהו גוף שמתווה מלמעלה מדיניות כלשהי וכל אחד עושה מה שהוא מבין ומה שהוא חושב, והדברים הם יפים ונפלאים, אבל אני חושב שצריך להיות משרד אחד כמו משרד העבודה והרווחה שיאגד את כל הנושא הזה.

אמנון כהן: אם כך יהיה, נוער עולה יקבל את התקצוב ממשרד הקליטה והמשרד הראשי של משרד העבודה והרווחה ינווט את הדברים כדי שלא יהיה פלח אוכלוסייה כזה או אחר בקרב הנוער שייפול בין הכיסאות.

אמנון כהן: אני חושב שצריך להקים ועדת היגוי בראשות שר העבודה והרווחה שיחליט מי יהיה מטעם משרדו כחבר בוועדה ואותה ועדה תאגד את כל הארגונים ביחד, תנווט אותם וגם תנחה אותם מהיכן לקבל תקציבים.

אמנון כהן: אפשר לקבל מקרן עזבונות, ועדות תמיכה, יש קרנות שתורמות לנושאים האלה אבל צריך להיות גוף אחד במדינת ישראל שמרכז את כל הנושאים האלה.

אמנון כהן: אני חושב שבשיתוף פעולה של כולנו – גם לחברי הכנסת יש ניסיון רב, מה עוד שכל אחד מהם מייצג אוכלוסייה מסוימת – נוכל לקדם את הנושאים החשובים האלה.

שמעון כצנלסון: אם באשדוד מטפלים בנוער במצוקה בסדר גודל של 288 בני נוער, אז 32 אחוז הם בני נוער יוצאי אתיופיה כאשר הם מהווים רק ארבעה אחוז מכל אוכלוסיית אשדוד.

שמעון כצנלסון: שהאוצר יאמר להם שאין תקציבים ולכן הם צריכים להישאר ברחוב, או שאני אומר להם שאנחנו לא יודעים איך לטפל בהם.

שמעון כצנלסון: לא יכול להיות שהכל נזרק על הרשות המקומית והיא צריכה לפתור את הבעיה בגלל שהכתובת היחידה שיש לאותן המשפחות היא הרשות.

שמעון כצנלסון: המשפחה לא מכירה לא את משרד העבודה והרווחה, לא את משרד הקליטה, לא את משרד האוצר, אלא היא באה לעיריית אשדוד ואומרת שלילדים אין מה לאכול והם לא יכולים ללכת לבית-ספר כי אין הסעות.

שמעון כצנלסון: את אף אחד זה לא מעניין ואף אחד לא רוצה לומר מה לעשות עם זה.

שמעון כצנלסון: אנחנו מבקשים ודורשים שלכל ילד יהיה סל קליטה.

שמעון כצנלסון: אם יש לו זכאות, אם הוא ילד במצוקה, אנחנו רוצים לקבל עבורו ממשרד העבודה והרווחה סל קליטה, סל טיפול עבור הילד הזה.

שמעון כצנלסון: לא יכול להיות שיאמרו שיש לנו יותר עולים, אבל האוצר לא נתן כסף השנה ולכן מורידים את התקציבים.

שמעון כצנלסון: בשנת 2000 קיבלנו פחות תקציבים ממה שהיו לנו בשנת 1999.

שמעון כצנלסון: מה אני יכול להסביר לאותו עולה?

שמעון כצנלסון: אנחנו מבקשים מועדת הקליטה שתקבע את הקריטריונים שיאמרו איך מחלקים את התקציבים הקיימים עבור אותו נוער או עבור אותו עולה שמגיע לכל עיר ועיר.

שמעון כצנלסון: אנחנו לא רוצים שייתנו לנו דגים במתנה, אנחנו לא מבקשים שום דבר מעבר למה שמגיע לנו, אבל אנחנו רוצים שלכל אחד ואחד יהיה אותו קריטריון וכל אחד יקבל וידע מה מגיע לו.

רענן כהן: כשאתה מטפל בילד או בנער שנמצא במצוקה בזמן מסוים, בזמן אפקטיבי, היכולת שלך לטפל בו ולהציל אותו היא הרבה יותר גדולה מאשר להתעלם מקיומו, לעזוב אותו למנוחתו, ובסופו של דבר כולנו כחברה משלמים.

רענן כהן: לכן אני רואה את העניין הזה כדבר מאוד קריטי מבחינתי והרגישות שלי בסוגיות האלה היא גבוהה יותר מהממוצע הכללי כי אני יודע מה זה להיות ילד בעוני, אני יודע מה זה ילד שאין לו מה לאכול והוא נמצא במצוקה.

רענן כהן: אני רוצה להוסיף גם בסוגייה הזאת שאני אישית גם מטפל בכל מיני ילדים שמגיעים אליי.

רענן כהן: אני לא אומר להם ללכת למנכ"ל או לאדם זה או אחר.

רענן כהן: משרד העבודה והרווחה, יש לו צוות עובדים שהוא מהמעולה ביותר מבחינה מקצועית ואני גאה לעמוד בראש משרד שאלה הם המנהלים שמנסים לראות כל דבר לגופו של עניין.

רענן כהן: אני אישית מעביר אנשים ומטפל ולפעמים אני נמצא במצוקה תקציבית אבל אני אומר שלא מעניין אותי כי הילד הזה נמצא במצב מסוים ואני חושב שהוא צריך לקבל את הטיפול.

רענן כהן: אני רוצה להתייחס למושג שהגדרת אותו, קריסת מנגנוני רווחה.

רענן כהן: כיצד חברה יכולה להתמודד כאשר כ34- אחוז מהמשפחות שלה נמצאות מתחת לקו העוני?

רענן כהן: קרוב ל39- אחוז מכלל ילדי ישראל הם מתחת לקו העוני.

רענן כהן: חברה בה 34 אחוז עוני, זו חברה שאיננה יכולה להיות דוגמה לחברות המודרניות בעולם כולו.

רענן כהן: רק בזכות עניין טכני של הביטוח הלאומי אנחנו מורידים קצת את האחוז, אבל זה עניין טכני.

רענן כהן: בעידן ההיי-טק הפערים ילכו ויגדלו מכיוון שאין יותר את השוויון.

רענן כהן: קבוצה קטנה של אוכלוסייה מגדילה את העושר מול הקבוצה הכללית.

רענן כהן: לפי כל הבדיקות שלי, הקבוצה הזאת, בתוכה העולים החדשים, נמצאת במצב קשה מאוד.

רענן כהן: במשרד העבודה והרווחה אנחנו מקציבים 22 מיליון שקלים לשנה רק לדברים שקשורים בעולים החדשים.

רענן כהן: זה לא אומר משרות וכולי אלא רק הקצבה שאנחנו מתקצבים.

רענן כהן: לפני שאני אומר מה חסר לי, אני אומר מהי נוסחת התקצוב.

רענן כהן: כל עולה שמגיע לארץ יקבל סל תקצוב שזה חלק מהנושא המרכזי.

רענן כהן: בא האוצר, הרי האוצר תמיד יותר חכם מכולנו, הוא מבין את זה יותר טוב, הוא מומחה לזה יותר, יושבים שם כל הגאונים והם מבינים בכל, והוא החליט שבשנת 2000 במקום שבעה מיליון שקלים, הוא יתקצב ב4,5- מיליוני שקלים.

רענן כהן: בשנת 2001 יהיה אותו הדבר.

רענן כהן: במקום הבסיס של שבעה מיליון שקלים, יורידו 3,5 מיליוני שקלים.

רענן כהן: גם על זה יכולים לומר שזה מיותר, כי למה צריכים לשאול את המומחים?

רענן כהן: הם יכולים לקבוע את טובת מדינת ישראל.

רענן כהן: לכן, אם ניתן להם להמשיך להוביל זה לא יהיה 34 אחוז מתחת לקו העוני אלא יהיו חמישים אחוז מתחת לקו העוני.

רענן כהן: חברה שלא דואגת לעוני, זה הביטחון החברתי שלה, היא לא יכולה לצאת למלחמה ואני אומר את זה בביטחון.

רענן כהן: אין שום הבדל בין ביטחון לבין רווחה כי חברה שיוצאת למלחמה חייבת להיות במציאות אחרת, במצב רוח אחר.

רענן כהן: אני מבקש את עזרת היושבת-ראש בנושא.

רענן כהן: בשבוע הבא יתקיים דיון.

רענן כהן: אני הגשתי תוספת תקציב של קרוב ל700- מיליון שקלים שתיועד לרווחה.

רענן כהן: דיברתם על עובדים סוציאלים.

רענן כהן: לעבודה ורווחה חסרים 900 תקנים לעבודה סוציאלית כי מה הטיפול היום?

רענן כהן: איך ישוב מסוים יכול לטפל בכל כך הרבה נצרכים?

רענן כהן: הוא לא מסוגל לטפל.

רענן כהן: עובד סוציאלי לא מסוגל לטפל מכיוון שמספר המטופלים היום היא פי שתיים ופי שלוש.

רענן כהן: את התקנים לא אני קבעתי אלא אלה הם תקנים שנקבעו על-ידי האוצר, על-ידי המדינה.

רענן כהן: אני לא מסוגל לקבל את ה900- תקנים כדי שאוכל לתת פתרון אמיתי.

רענן כהן: לכן, אם יש מלחמה, זו מלחמה של כולנו.

רענן כהן: אנחנו צריכים לדאוג לקבל את מה שמגיע על-פי תקן ולא על-פי שיגעון של מישהו ולא על-פי שיגעון של שר.

רענן כהן: מועדניות לילדים.

רענן כהן: יש לי היום אלפיים ממתינים.

רענן כהן: הכשרה מקצועית לאותם בני נוער שנפלטים ממשרד החינוך.

רענן כהן: אנחנו משקיעים 324 מיליון שקלים בהכשרת 14 בני נוער שעזבו את מערכת החינוך .

רענן כהן: אנחנו אומרים שאם לא נטפל באוכלוסייה הזאת, נמצא אותם אחר-כך כחברה מסכנת את החברה, חברה שהולכת לסמים וכולי.

רענן כהן: הצלת אדם שווה הכל.

רענן כהן: אין מתנה יותר גדולה מהצלת בני הנוער ואנחנו משקיעים בהכשרת 14 אלף בני נוער 324 מיליון שקלים, בני נוער שנפלטו ממערכת החינוך.

רענן כהן: טיפול במפגר.

רענן כהן: יש 400 אנשים שמחכים.

רענן כהן: אתם יודעים מה זה להיות מפגר?

רענן כהן: אלוהים נתן לו מצב מסוים ואין לו ישועה.

רענן כהן: החברה חייבת לעזור לו.

רענן כהן: באיזה מציאות אנחנו נמצאים כאן?

רענן כהן: באיזו חברה?

רענן כהן: העלייה באוכלוסיית המטופלים עולה בממדים נוראים.

רענן כהן: החברה במדינת ישראל היא חברה שנמצאת במתח, ואין שום משמעות תקציבית.

רענן כהן: גבירתי היושבת-ראש, כל התקציב אצלי צבוע.

רענן כהן: אין לי אפילו אפשרות למשחק ושינוי.

רענן כהן: אם לא נקבל את התקציב לכל הדברים האלה, אנחנו לא נוכל לתת שום פתרון.

רענן כהן: אם חברי הוועדה ישפיעו על התוצאות בכנסת ויאמרו לאוצר שלא הוא קובע את דמותה של החברה אלא אנחנו כחברי כנסת שמוכרחים לדאוג לחברה כולה, אני מבקש את העזרה של כולנו.

רענן כהן: גבירתי היושבת-ראש, לא הייתה פעם שפנית אליי בבקשת עזרה ולא נתתי את כל העזרה.

רענן כהן: אני בהחלט מוכן ורוצה לתת את העזרה כי אני מאוד נהנה מהתפקיד שלי כשר העבודה והרווחה.

רענן כהן: זה תפקיד קשה מאוד, אבל אני חושב שזה אחד התפקידים החשובים ביותר כי אני רוצה לראות חברה אחרת ואני רוצה שבתקופתי החברה תהיה אחרת, חברה יותר בריאה, עם יותר מצב רוח, ועם יותר מענה לציבור.

רענן כהן: נתתי הוראה לפתוח מרכז קולי לאינפורמציה בביטוח הלאומי כשכל האנשים מכל הארץ יכולים להתקשר ולקבל תשובה מבלי להגיע למשרד הביטוח הלאומי.

רענן כהן: אני מחפש כל מיני אפיקים כדי להקל על האזרח.

רענן כהן: אני מבקש מהיושבת-ראש, ואני יודע את דרכך ודרך עבודתך, לעשות את המלחמה הזאת למען העובדים הסוציאלים כי אחרת נמצא את עצמנו במצב חברה מתרסקת כאשר אי-אפשר לטפל באותם מטופלים.

רענן כהן: כאן יש לנו את התפקיד להילחם על תקנים שלא אנחנו קבענו.

רענן כהן: ברשותך, אני מתנצל, אני צריך לעזוב את הישיבה מאחר שאני צריך להשתתף בוועדה נוספת בנושא חיילים משוחררים, אבל המנכ"ל אברהם בן-שושן יישאר כאן.

רענן כהן: אני אומר לכם שתמשיכו לעבוד, אתם עושים עבודה נפלאה וחשובה.

יגאל סמוך: אני אגע בחלק מהבעיות.

יגאל סמוך: פגיעות מיניות.

יגאל סמוך: במשך שבע שנים אנחנו מטפלים ב182- נערות שנפגעו מינית פגיעות קשות.

יגאל סמוך: אנחנו מדברים על נערים ונערות מוכים בצורה מאוד קשה או על-ידי החברים או על-ידי גורמים אחרים, כאשר זה יכול גם להיות בתוך המשפחה.

יגאל סמוך: יש לנו שמונה מקרים של גילוי עריות.

יגאל סמוך: אני היום מטפל בכ320- נערים ונערות, כאשר התקציב שלי בנושא הזה הוא כ35- אלף שקלים.

יגאל סמוך: זה לעג לרש, זה אפילו לא 120 שקלים לילד.

יגאל סמוך: אנחנו מטפלים בנערים ונערות שצריכים לסייע להם מיידית.

יגאל סמוך: היום אני מסתובב עם נערה חולת איידס, ויצחק קדמן מכיר את הסיפור הזה טוב, והיות שסילקו אותה מהבית אני צריך לממן אותה עד שהביטוח הלאומי איכשהו מארגן לי את קצבת ילד נטוש כי היא סולקה ואין לה איפה להיות.

יגאל סמוך: המצוקה היא מאוד קשה.

יגאל סמוך: אנחנו נמצאים - אם לא תקראו לזה קריסה, תקראו לזה איך שאתם רוצים – במצוקה מאוד קשה.

יגאל סמוך: אנחנו מתעסקים עם נערות ונערים שצריכים התייחסות ואנחנו לא נותנים אותה.

יגאל סמוך: אני רוצה להוריד את המושג הזה מטפלים.

יגאל סמוך: אנחנו לא מטפלים, אנחנו מכבי אש וגם את זה לא עושים טוב.

יגאל סמוך: יש לנו יכולות והן פנטסטיות אבל לצערי אני מביא את הכאב של העובדים שנתקלים באוכלוסייה הקשה יום יום ושעה שעה.

יגאל סמוך: דרך אגב, התקציב שלי ממשרד הקליטה הוא 9,000 שקלים.

בוריס מפציר: אני לא מתחמק מהבעיה, הבעיה קיימת, אבל אני חולק על כך שהטיפול שלכם הפרטני בעיריית בת-ים הוא יעיל ביותר מול הכסף שישנו ואני גם לא טוען שכל הכסף שניתן הוא גם ישנו, אבל אנא, לא צריך לשכוח את הפרופורציות.

חיים פוזנר: אני רוצה לומר משהו לגבי אשדוד.

חיים פוזנר: חסרים לנו משאבים, אנחנו צריכים משאבים, צריכים לעבור לפעולות מניעה ולא רק לחכות בקצה הצינור אלא באמת ללכת לפעולות משולבות, לפעולות כמו "הפוך על הפוך" והרבה פרוייקטים אחרים, אבל חשוב לנצל את האמצעים הקיימים.

חיים פוזנר: המשרד משתתף ב120- תקנים במחלקה לשירותים חברתיים באשדוד, מתוכם 23,5 תקני קליטת עליה, 4,5 עובדים שכונתיים ותקציב מעבר לזה של 7,660,000 שקלים.

חיים פוזנר: נכון לעכשיו, אני בודק, אין ניצול מלא של התקציב.

חיים פוזנר: נכון שחסרים דברים, נכון שיש בעיות, נכון שצריכים להתחבר עם קידום נוער אבל בסך הכל אנחנו צריכים לראות איך הרשות המקומית עובדת.

חיים פוזנר: הועלתה כאן הבעיה של עובדות סוציאליות אתיופיות.

חיים פוזנר: עיריית אשדוד לא רצתה לקבל אותן לעבודה.

חיים פוזנר: מבחינתנו זו עדיפות שלנו ואנחנו נראה איך ניתן לקלוט אותן.

חיים פוזנר: אם יש עובד סוציאלי או עובדת סוציאלית מוכשרת, אנחנו נדאג שהם יכנסו לעבודה.

שמעון כצנלסון: מה שחסר לנו היום, אנחנו רוצים את התקציב שאתם נותנים לבאר-שבע, 86 מיליון שקלים בשנה וזאת משום שאנחנו עם אותו מספר תושבים ויש לנו יותר בעיות סוציאליות.

שמעון כצנלסון: תחלקו את התקציב כמו שמגיע ואז לא נדרוש מכם שום דבר נוסף.

חיים פוזנר: אני רוצה לומר שהרשות צריכה לקבוע עדיפויות.

חיים פוזנר: אנחנו בנינו דירה לדרי רחוב באשדוד אבל הרשות המקומית לא נתנה לאייש אותה ולכן אנחנו נמכור אותה.

חיים פוזנר: אני רוצה לומר שצריך ללכת ביחד, לפתח את שירותי המניעה, אנחנו גם נוסיף תקציבים אבל גם אתם תוסיפו תקציבים.

שמעון כצנלסון: אני רוצה לומר לפרוטוקול.

שמעון כצנלסון: בעיריית אשדוד יש תקציב לרווחה של 71 מיליון שקלים.

שמעון כצנלסון: אני רוצה לדעת כמה משרד העבודה והרווחה משתתף בזה.

שמעון כצנלסון: אם הוא משתתף ב75- אחוז, אין לנו בעיה, אבל אם הוא משתתף בפחות, אני רוצה שהוא יוסיף לנו.

אייל ורשביאק: לגבי אוכלוסיית העולים החדשים, אנחנו בודקים את הדברים אולי במשקפיים אחרות מכיוון שאנחנו מאוד ערים למשבר העלייה ולזעזוע שעוברת המשפחה עם ההגירה.

אייל ורשביאק: המשמעות של זה היא שהטיפול הוא הרבה פעמים יותר בקידום, בעבודת שיקום או עבודת מניעה.

אייל ורשביאק: יש לנו בעיה אחרת עם האוכלוסייה הזאת כאשר אין לנו מספיק אנשי מקצוע מתחום העבודה הסוציאלית ומתחומים אחרים משיקים כמו פסיכולוגים ופסיכיאטרים בעיקר שיכולים לעזור לנו להבין מה עומד מאחורי התנהגות הילדים.

בתיה קאופמן: אנחנו מדברים כאן על תקציבי ילדים.

בתיה קאופמן: הילדים האלה הם במשפחות ותקציבים למשפחות עולים חסרים.

בתיה קאופמן: עיריית ירושלים השנה לא קיבלה תקציב למשפחות חד-הוריות ואני לא צריכה לומר לכם כמה משפחות חד-הוריות קיימות בקרב העולים.

בתיה קאופמן: התקציב למשפחות במצוקה, אפילו לא נעים לומר את הסכום שהוקצב לנושא הזה.

מנחם וגשל: אני רוצה לומר משהו בעניין הזה ואני מניח שיגאל יתמוך בדבריי.

מנחם וגשל: כשמקימים את המענים האלה, גם אם הם מעני חירום, אני חושב שהדבר הנכון הוא – והיו לי הרבה שיחות עם דוקטור קדמן על הנושא – שאם אנחנו רוצים לתת מענה הולם, והדיון הזה הוא כרגע על עולים, אז המענה צריך להיות מענה מקצועי נכון והולם.

מנחם וגשל: אי-אפשר לקחת ילדים או ילדים שיצאו ממצבי מצוקה ולהכניס אותם בתוך משרד העבודה והרווחה למצבי מצוקה חדשים.

מנחם וגשל: הפעולה הזאת לוקחת זמן, אבל אנחנו נעשה אותה ואני יכול להבטיח כאן משום שאני מכיר את המצוקה מאוד מקרוב ואנחנו נעשה זאת במהירות הכי גדולה שניתן לעשות את הפעולה הזאת.

מנחם וגשל: צריך לקחת בחשבון שאם לוקחים למשל את מעון צופיה, בהשוואה לאחוז של בני העולים באוכלוסייה, בצופיה נמצאים היום כשלושים אחוז שהם בני נוער עולים.

מנחם וגשל: זאת אומרת, אנחנו היום נותנים מענה גדול דווקא לאוכלוסייה עליה מתקיים הדיון ולכן אני חושב שזה גם ייתן מענה – ואני צריך לתת בכלל מענה לנערות בישראל – למה שנאמר כאן בוועדה.

מנחם וגשל: דבר נוסף שאני רוצה לומר, הוא נאמר אבל אני רוצה להדגיש אותו.

מנחם וגשל: בתפקידי אני עובר מועדה לוועדה והרשויות גם הן עוברות בין הוועדות.

מנחם וגשל: יש כאן שאלה לא רק האם הרשויות מנצלות או לא מנצלות אלא לדעתי השאלה היא מה העדיפויות שהרשויות קובעות בנושא.

מנחם וגשל: היה בינינו סיכום וחיים אמר אותו ברמז, אבל אני א ומר אותו באופן ברור.

מנחם וגשל: אותם עובדים סוציאלים שעבדו עם האוכלוסייה האתיופית, שהיו בסטרט-אפ של התוכנית שהיינו שותפים לה, לא ניתן לה ליפול והיא תמשיך.

מנחם וגשל: זאת הצהרה שצריכה להיות ברורה בוועדה.

מנחם וגשל: לא יכול להיות שאנחנו שותפים לתוכניות שמפתחים אותן ואחר-כך נותנים להן ליפול.

מנחם וגשל: לפיתוח הזה אנחנו ניתן מענה.

מנחם וגשל: האם המענה הזה יבוא מבחוץ או מתוך התקציבים, אני לא רוצה להשלות כאן אף אחד, על זה אמר חיים קודם שנשב ונדבר.

מנחם וגשל: אם לעיריית אשדוד היו תקנים מסומנים וצבועים לטפל בנוער עולה והיא לקחה אותם בגלל עדיפויות חשובות מאוד שלה, אנחנו נפתור את זה במסגרת הכללים.

מנחם וגשל: לגבי הנושא של התיאום.

מנחם וגשל: כולנו עובדים ואני חושב שנעשים פרוייקטים מאוד יפים בשטח.

מנחם וגשל: אני חושב שכולנו, גם משרד החינוך, גם אנחנו וגם משרד הקליטה צריכים לשבת ואני כרגע לא רוצה לקבוע ולומר איך צריכה להיות הנוסחה.

מנחם וגשל: ברור שכל משרד צריך לעשות את העבודה הייעודית שלו אבל צריך לעשות תיאום ואני חושב שאין ויכוח על זה שקיבלנו על עצמנו, וכולנו עובדים הרבה מאוד שנים יחד, לנסות לעשות את התיאומים כדי שלא נעשה עבודות חופפות אלא ננסה לאגם את המשאבים כדי להגיע למה שצריך.

נעמי בלומנטל: אני רואה את הנוכחים כאן אבל כולנו ותיקים.

נעמי בלומנטל: הניסיון כאן הוא באמת להפנים את הבעייתיות ולא לראות את זה כתמונה כוללת אלא לקחת את זה יותר ללב ולמודעות שלכם.

בוריס מפציר: אני רוצה להסכים עם כך שהעבודה העיקרית נעשית ברשויות.

בוריס מפציר: יושבת כאן שרה כהן שהיא הגורו שלנו לענייני רווחה והשנה היא השיגה הישג כך שרבע מהתקציב שלנו שמופנה לרשויות יוקדש לענייני רווחה, כך שזה מגיע עד ארבעים אחוז.

בוריס מפציר: ממוצע הרשויות לא הגיע ל25- אחוזים ואף לא לעשרים אחוזים ואני מדבר מבחינת הבקשה המקורית.

בוריס מפציר: אם אני נותן לרשות מאה אלף שקלים ואני אומר לה שהרף ההתחלתי הוא שארבעים אלף שקלים היא יכולה לקבל לנושא הרווחה, זה לא רק ארבעים אלף לנושא הרווחה כי גם בתקציבי חינוך הרשות יכולה להגיע לפילוח של עוד עשרים אחוז לפחות וזה גם בנושאים המדוברים כאן.

בוריס מפציר: אני אומר לרשות שמותר לה לעשות זאת.

בוריס מפציר: הבקשה המקורית לפני הניצול, לפני היוצא דופן כמו בת-ים, בממוצע לא הגיע לעשרים אחוז.

בוריס מפציר: פירוש הדבר שהרשויות לא נתנו לכך עדיפות.

בוריס מפציר: פירוש הדבר שהרשויות, שהבעיה היא כואב והיא מופנמת ואין ראש עיר אחד שלא מדבר על זה, לא ניצלו את ההזדמנות הקיימת.

בוריס מפציר: קיימת אפשרות בחירה נדירה של גופים ציבוריים מקצועיים בתחום הרווחה, חלקם מיוצגים כאן, אבל גם מול הרשויות ניצול הגופים האלה אינו מספיק.

בוריס מפציר: הוא קיים בחלק מהמקומות, אבל הוא עדיין לא מספיק, גם לא בנושא של "הפוך על הפוך", לא בנושא של רשת ביטחון שזה ניסיון מופלא, ולא בנושא המועצות.

בוריס מפציר: אני הייתי אומר שהרשויות צריכות ביתר שאת לחשוב איך גם הן משתפות פעולה, איך גם הן לוקחות את הביחד הזה שנוצר, גם תקציבית, והולכות קדימה.

בוריס מפציר: אי-אפשר להיות כל הזמן במצב שאנחנו נצעק שהתקציבים אינם מספיקים, ואת זה אנחנו יודעים לעשות.

בוריס מפציר: אני רוצה לסיים בקריאה.

בוריס מפציר: תבינו, יש מי שרוצה לתת כמה שהוא יכול, אבל מי שרוצה לקבל, אנא, שהוא גם יעשה את החשבון שלו.

יפה כהן: המחלקה לשירותים חברתיים מטפלת לא באוכלוסייה עשירה ולא באוכלוסייה חזקה ואותו ילד בסיכון או נערה בסיכון או נער בסיכון או עובד סוציאלי, לא מעניין אותו הנושא של המצ'ינג, לא מעניין אותו חוסר הקשר ההדוק בין השלטון המקומי לבין משרד העובדה והרווחה ומשרד הקליטה.

יפה כהן: דיברו כאן על "הפוך על הפוך" שהוא פרוייקט נהדר.

יפה כהן: אני פניתי עשרים פעם בנושא, אבל הפרוייקט הזה עולה בסביבות 150 אלף דולר ואני צריכה 25 אחוז מהרשות המקומית שלי.

יפה כהן: הרשות המקומית שלי היום במצב מאוד מאוד קשה.

יפה כהן: היא לא מסוגלת לארגן לי את המצ'ינג אבל אני הצלחתי לארגן אחוז מקרנות נוספות.

יפה כהן: אנחנו מדברים על אוכלוסיית העולים.

יפה כהן: אוכלוסיית העולים בקריית מלאכי, 85 אחוז מתוכה, סמוכה לשירותי הרווחה.

יפה כהן: זו גם אוכלוסייה שלא משלמת מסים וארנונה לרשות המקומית.

יפה כהן: הרשות שלנו במצב קשה מבחינה פיננסית, היא בקשרים עם משרד הפנים, לחצים על משרד הפנים וכולי.

יפה כהן: כדי לקבל כוח אדם, פעם ראשונה מאז שאני מנהלת, לא אושר לי ורק בשבוע שעבר, אחרי מאבק של שנתיים, בגלל המצוקה היישובית האמיתית, הוצא מכרז לקבל עובדים וזה אומר שאני אוכל לקלוט את התקנים – בלחץ של מר פוזנר – הלא מאוישים, דבר שלא היה קודם לכן.

יפה כהן: כעובדת סוציאלית וכמנה

יפה כהן: לת אני מתמודדת בחזית עם אותו נער ונערה.

יפה כהן: אני מאוד מאוכזבת ומאוד מצרה על כך שהצוות של השלטון המקומי לא נמצא כאן כי אני חושבת שצריך להקים ועדה.

יפה כהן: המנכ"ל בן-שושן ליווה אותנו בנושא מוקדי אבטלה ומוקדי עלייה ועשינו בקריית מלאכי דברים נהדרים כאשר שיקמנו וסייענו למשפחות להעלות את הרף, אבל חייב להיות תיאום.

יפה כהן: ברגע שתהיה מעורבות של המשרד עם השלטון המקומי, אנחנו כמנהלי מחלקות וכעובדים סוציאלים נוכל לבצע.

יפה כהן: העובדים מסוגלים, יכולים ורוצים, אבל כשיש לנו כבלים בהם אנחנו כבולים, בצורה הזאת אנחנו לא יכולים לעבוד.

אברהם בן-שושן: אני אומר את זה כדי שתדעו.

אברהם בן-שושן: כל אחד מביא את הקבלות שלו ואני מביא את הקבלות שלי.

אברהם בן-שושן: בגיל 14 ברחתי מהבית, הייתי שלוש שנים יושב-ראש על"ם.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לומר מה באמת הבעיה הכי קשה שיש לנו.

אברהם בן-שושן: היכולות המקצועיות ישנן, אנשים שמסוגלים לעשות את העבודה ישנם, הפתרונות לאוכלוסיות שבמצוקה – במקרה זה עולים – ישנם.

אברהם בן-שושן: מה שחסר זה קצת נשמה יתרה, קצת רצון טוב, קצת הבנה על מה אנחנו מדברים ואני מצטער, לא מבינים.

אברהם בן-שושן: אני אתחיל קודם כל בתקצוב רשויות.

אברהם בן-שושן: מי שאחראי לתקצוב הרשויות לא יושב כאן וזה העוול הגדול ביותר כי הוא צריך לשבת כאן ולהסביר למה רשות שאת הזכרת שנמצאת בפשיטת רגל, תקציבי הרווחה שלה בכלל לא מגיעים לרווחה ומשתמשים בהם לנושאים אחרים.

אברהם בן-שושן: בשנת 1995 או 1994 קבענו במשרד העבודה והרווחה כללי תקצוב לעלייה, נוסחה מתואמת עם האוצר.

אברהם בן-שושן: הנוסחה הזו ב1998- שונתה חד-צדדית ואיש לא מסוגל להסביר לי למה.

אברהם בן-שושן: אני חזרתי למשרד בספטמבר השנה ואף אחד לא מסוגל להסביר לי למה.

אברהם בן-שושן: הנוסחה הזאת לפחות אפשרה לפתח שירותים ולטפל בבעיה.

אברהם בן-שושן: היום יש 220 אלף נערים, נערות וילדים עולים ואנחנו מטפלים בכארבעים אלף.

אברהם בן-שושן: מי שחושב שכך אפשר להמשיך ולבוא ולומר נתנו תקציבים, הוא מרמה את עצמו ומרמה את עם ישראל.

אברהם בן-שושן: אין פה ספק שהתקצוב הוא לא נכון.

אברהם בן-שושן: אמר שר העבודה והרווחה מה הגשנו, וזה כולל גם תקנים.

אברהם בן-שושן: לא הזכירו כאן, אבל יש כאן עובדים סוציאלים ששובתים כבר שנתיים ואף אחד לא מתייחס אליהם.

אברהם בן-שושן: "בזק" שבתו שעתיים, כל המדינה התייחסה.

אברהם בן-שושן: לנו חסרים תקנים.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לומר בסוגריים שרצו לקצץ בתקנים, גם במשרד העבודה, בשנת 2001 וגם ברשויות המקומיות.

אברהם בן-שושן: זאת אומרת, לא רק שלא מבינים את גודל המצוקה אלא גם רוצים להוסיף עליה.

אברהם בן-שושן: לגבי תיאום בין רשויות.

אברהם בן-שושן: אין בעיית תיאום, ואני אומר את זה באחריות, לא עם משרד החינוך ולא עם משרד הקליטה.

אברהם בן-שושן: המנכ"לים יושבים בדרג המקצועי וכשה

אברהם בן-שושן: מנכ"לים יושבים זה לא כדי לשתות קפה אלא כדי להגיע לאיזושהי תוכנית אחידה שכל אחד יעשה בתחומו את המקסימום ובתחומים המשותפים נשקיע ביחד.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לחדד עוד דבר שנאמר כאן על-ידי נציגי הרשויות.

אברהם בן-שושן: חברים יקרים, בכל הפגישות שלכם, של ראשי הרשויות שלכם עם ראש-הממשלה – ואני אומר את זה מתוך ידיעה – איש מהם לא העלה את בעיית הרווחה על סדר היום.

אברהם בן-שושן: העלו את אישורי הבנייה, את אזורי התעשייה, את המסים, את התמיכות, את הפיתוח, את קיצור התהליכים לקבלת אישורים, אבל אף אחד – ואני אומר באחריות ואפשר לבדוק את זה – לא אמר אדוני ראש-הממשלה, אם לא תיתן תקציבים לרווחה, אנחנו נקרוס.

אברהם בן-שושן: זאת עובדה אחת.

אברהם בן-שושן: עובדה שנייה.

אברהם בן-שושן: בכל תוכנית לאומית מקו העימות דרך טיפול נקודתי, דרך התוכנית לערבים, אילולא צעקנו בכלל לא היו שומעים על משרד העבודה והרווחה.

אברהם בן-שושן: בתודעה הלאומית משרד העבודה והרווחה הוא הכספומט של הכשרה מקצועית, הוא נותן קורסים.

אברהם בן-שושן: רווחה, לפתח טיפול קהילתי, זה בכלל לא בתודעה.

אברהם בן-שושן: לכן אני מבקש מכל אחד שיושב כאן שיזכור את הדבר הזה.

אברהם בן-שושן: כשבאים לדבר על תוכנית לאומית אם נושא הרווחה לא יהיה בפנים ורק יהיו כבישים, תשתיות, ביוב, אקרשטיין ומבנים, זה מה שיהיה אבל את האנשים נהרוס.

אברהם בן-שושן: נאמר כאן שכדאי להכתיב מדיניות מלמעלה.

אברהם בן-שושן: אני כאחד שהיה בארגון וולנטרי מציע להיזהר מזה.

אברהם בן-שושן: תדעו לכם, בשטח יש רעיונות אדירים.

אברהם בן-שושן: כולם דיברו על ריצ'ינג אאוט ובממשלה אנחנו לא כל כך יודעים איך לעשות זאת.

אברהם בן-שושן: בארגונים בחוץ פיתחו את זה.

אברהם בן-שושן: עובדה, מה עכשיו נותר לממשלה?

אברהם בן-שושן: את מה שפיתחו החבר'ה האלה, לקחת אותו ולהפעיל אותו על-ידינו כממסד.

אברהם בן-שושן: את זה צריך לעשות אבל בשביל זה צריך כספים ולצערי הרב אם אני מסתכל על תקציב 2001, אין שם את הישועה לא לאוכלוסיות הקשות ולא לאוכלוסיות העולים עליהן אנחנו דנים היום.

אברהם בן-שושן: המסר שאני הייתי נותן לוועדה ולכל חברי הכנסת הוא שאם לא תהיה תוספת תקציבים לנושא העלייה שעליו אנחנו יושבים כאן, היקף הבעיה לא תקטן אלא תגדל עוד יותר, אוכלוסיות נוספות - שהן לא בגילאים עד גיל 18 אלא 26-22 שאנחנו מתמודדים ואין לנו פתרונות – יתווספו והמצוקה רק תגדל.

אברהם בן-שושן: אני מבקש שתעזרו לנו מול כל הגורמים שלא מבינים מה זה רווחה לקבל תקציבים נוספים ותקנים נוספים.

אברהם בן-שושן: אפשר לבחון אותנו בכל פרמטר שרוצים, בכל קנה מידה, יקבעו איזה מפתח שרוצים, אבל עדיין אנחנו זקוקים כספים נוספים.

סוזי בן-ברוך: אנחנו מוכנים לתמוך ולסייע.

סוזי בן-ברוך: אנחנו הצענו חוק מסוים והחוק הזה כבר רץ ואני שוב באה ומציעה ללכת עם החוק הזה כי כל הבעיות שהועלו כאן נובעות מהבעיות בחיבורים בין המשרדים השונים.

סוזי בן-ברוך: אולי אפשר לחייב כל ראש רשות להקים תת-ועדה בנושא נוער עולה.

סוזי בן-ברוך: כאמור, החוק החדש התחיל לרוץ בקרוב למאה ישובים בארץ, ואם כל ראש רשות יקים תת-ועדה בנושא נוער עולה ושם תרוכזנה כל הבעיות של הנוער העולה, זה המקום בו ישבו כל הגורמים שמטפלים בנוער עולה באותו ישוב, ואז גם אפשר יהיה לעקוב ולראות מה אכן קורה בוועדה הזאת.

סוזי בן-ברוך: אני אומרת את זה מתוך ניסיון שנעשה במספר ערים ואנחנו שותפים למהלכים האלה.

סוזי בן-ברוך: אולי מכאן תבוא ישועה לפחות נקודתית.

סוזי בן-ברוך: אנחנו גם שותפים לנושא של רשת ביטחון שהזכיר כאן מנכ"ל משרד הקליטה.

סוזי בן-ברוך: בוועדת השרים לנושא אלימות חיפשנו נקודתית פרוייקטים נקודתיים בנושא נוער עולה וזה הפרוייקט היחיד שמצאנו לנכון לציין כי זה הפרוייקט שבאמת מקיף, הוליסטי ומערכתי ואני מקווה שהוא יצליח.

מרב שביב: תקציבו של משרד העבודה והרווחה בשנת התקציב 2001 גדל, אם הוא יאושר כמובן, בלמעלה ממאתיים מיליוני שקלים.

מרב שביב: משמעות הגידול היא שיעור ריאלי של 5,6 אחוזים אם אני לא טועה.

מרב שביב: אני רוצה להזכיר לכם שלא האוצר אישר אלא הממשלה היא זו שאישרה את התקציב.

מרב שביב: כמובן שאפשר לשנות סדרי עדיפויות ולאשר תוספת גדולה יותר למשרד העבודה, אבל זה כרגע לא בידי האוצר.

מרב שביב: אני לא אומר שאין מצוקות, תמיד יש מצוקות, אבל צריך לזכור שחלק נכבד מהבעיות בתקציב משרד העבודה והרווחה בדברים המשמעותיים והקשים נפתר בשנת 2001.

מרב שביב: אותם מאות מיליוני שקלים שהועברו למשרד בהחלט מכסים דברים רבים וחלקם כמובן נוגעים גם לעולים.

מרב שביב: אל תשכחו שגם תחום העבודה קשור לעולים, גם תחום הרווחה ובשני הדברים האלה ביחד יש כמובן טיפול גם בעולים חדשים.

מרב שביב: לגבי אותה נוסחה עליה דובר כאן.

מרב שביב: עבדנו עם הנוסחה ביחד וזאת הייתה הסכמה בין משרד האוצר לבין משרד העבודה, אבל לא הייתה הרבה משמעות מאחורי הנוסחאות.

מרב שביב: אני ישבתי עם המשרד והתקשינו לעשות אפילו את החישובים עם הנוסחה הזאת.

מרב שביב: לא היה ברור מה המשמעות שלה, מה עומד מאחורי המספרים ואיך בכלל הגיעו אליה.

מרב שביב: ישבתי עם אנשי המשרד לפני כשנה וחצי וניסינו לבנות נוסחה יותר טובה.

מרב שביב: אמרתי להם שיציעו מה שהם רוצים אבל משהו שיהיה הגיוני.

מרב שביב: אני אישית ישבתי בלפחות שתי ישיבות ובסוף לא הצלחנו לגבש נוסחה.

מרב שביב: לכן, לא שלא נתנו תקציבים לעלייה, אלא אותם תקציבים ספציפיים שמדברים עליהם ביקשתי שנבחן את סדרי העדיפויות של המשרד ושהם יאמרו מה דחוף.

מרב שביב: יש תקציב.

מרב שביב: המשרד, גם השנה וגם בשנה הבאה, הקצה תקציב של כארבעה מיליוני שקלים בתחום הספציפי של נושאים שקשורים לעלייה.

מרב שביב: כמובן יש הרבה יותר בתקציב, אבל לפי אותה נוסחה שדובר בה, המשרד בחר להקצות לפי סדרי העדיפויות שלו רק ארבעה מיליוני שקלים.

אברהם בן-שושן: יש ניסיון לבלבל בבוכלטריה.

אברהם בן-שושן: כשאתה עושה דף מעבר בין תקציב 2000 לתקציב 2001 ואתה מראה שהתקציב גדל במאתיים מיליון שקלים – דרך אגב, כל מילה שאמרה נציגת האוצר היא נכונה - השאלה היא מה נקודת ההתייחסות.

אברהם בן-שושן: האם בסיס התקציב זאת הצעת התקציב של האוצר לשנת 2000 או זה כולל את ה175- מיליוני שקלים שהשר אלי ישי קיבל ואיש לא אמר שזה חד-פעמי, גם איש לא יכול היה לומר, כי אמרו שזה לטובת ילדים בסיכון ואוכלוסיות קשות.

אברהם בן-שושן: הפירוש המעשי של המלים האלה, כשמישהו אומר שזה היה חד-פעמי, זה אומר שיש תקציב חד-פעמי לילדים בסיכון.

אברהם בן-שושן: יכול להיות דבר כזה?

אברהם בן-שושן: הרי האוכלוסייה ישנה, אני מטפל בה.

אברהם בן-שושן: זאת אומרת, מצד אחד לכאורה הגדילו את התקציב במאתיים מיליון ונתנו מענים, אבל מצד שני כשבסיס התקציב לא קיבל את התוספת של אלי ישי, ה175- מיליון, התוספת נטו היא ארבעים מיליון.

אברהם בן-שושן: אכן הממשלה מאשרת.

אברהם בן-שושן: בממשלה נאמר שהייתה תוספת תקציב למשרד העבודה והרווחה בסכום של 175 מיליון ומשרד העבודה בסכום זה יכול לעשות דברים רבים.

אברהם בן-שושן: מה שאני מנסה לומר לכם הוא שנאמר דבר והיפוכו.

אברהם בן-שושן: ה175- מיליון האלה חסרים ואנחנו נילחם כדי לקבל אותם .

אברהם בן-שושן: זה אומר שמה שאמרה מרב שביב הוא נכון, שלמצוקות הקשות עליהן דנו וביקשנו וקיבלנו מאתיים מיליון, זה לא מספיק אבל זה חלק.

אברהם בן-שושן: אז זה אומר שאפשר לעשות משהו כי אחרת התקציב גדל בארבעים מיליון שקלים.

אברהם בן-שושן: מי שאומר שלא הבין את הנוסחה, הממציאים והמייצרים ישנם כאן ואפשר לפנות אליהם.

אברהם בן-שושן: שמעתי שלפני שנה וחצי דנו, אבל אני פה, אפשר לבדוק אתי ואני מבטיח לכם שאני מסתדר לא רע עם הבנת הנקרא.

אברהם בן-שושן: אנחנו נתרגם את הנוסחה הזאת.

אברהם בן-שושן: ברור שמי שתרגם אותה משבעה מיליון ל4,5- מיליון, חיים הוא לא מכיר אלא הוא מכיר מתמטיקה ומקרו כלכלה.

אברהם בן-שושן: אני מציע שלא ניתפס לסיסמאות.

אברהם בן-שושן: אני מבקש ממך גבירתי שהנוסחה הזאת קודם כל תמומש.

אברהם בן-שושן: אם יש אי-הבנות בחשבון או קשיים בהבנה, ניקח שני פרופסורים והם יתרגמו את הנוסחה הזאת.

אברהם בן-שושן: אני יודע לעשות את החשבון ואני אומר שלי חסרים שבעה מיליון שקלים ואני מקבל רק ארבעה מיליון שקלים.

אברהם בן-שושן: מי שמציע שאת החסר בין ארבעה מיליון לשבעה מיליון אני אקח תחום אחר, הוא עושה מאתנו צחוק ולזה אני לא מסכים.

נעמי בלומנטל: אני מודה לכם.