ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 105, 2000-11-01 10:10

נעמי בלומנטל: אני פותחת את הישיבה.

נעמי בלומנטל: ברוכים הבאים ותודה גם לנציגים של קהילת איראן שהגעתם לכאן.

נעמי בלומנטל: בישיבה הקודמת, הסגורה, היו עוד חברי כנסת, כך שכולנו ערים לבעיות הקיימות.

נעמי בלומנטל: אנחנו יושבים כאן במסגרת ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות.

נעמי בלומנטל: כבר בראשית דבריי אני רוצה לומר שאין לנו פתרונות פלא שלא ידעתם עליהם קודם.

נעמי בלומנטל: אנחנו רק רוצים לבחון כוועדת הכנסת, מה לפי דעתנו צריך לעשות ושלא נעשה עד כה.

נעמי בלומנטל: בישיבה הקודמת קיבלנו דיווח על מה שנעשה או לא נעשה עד עכשיו לגבי הקרובים שלכם, ואנחנו רוצים לראות מה ניתן לעשות ולא נעשה עד עכשיו.

נעמי בלומנטל: אנחנו נעשה כמיטב יכולנו.

נעמי בלומנטל: אני לא יכולה להבטיח שום דבר, אנחנו לא זרוע מבצעת שיכולה עכשיו להחליט, למשל, שאנחנו פולשים לאיראן.

נעמי בלומנטל: אנחנו רק יכולים להמליץ ולהמלצות שלנו כוועדת כנסת יש כוח שיכול להזיז את המערכות.

נעמי בלומנטל: אולי תספרו לנו מה אתם יודעים עד עכשיו ומה לדעתכם צריך לעשות.

לינדה רם: בעלי נעדר כבר שבע שנים.

לינדה רם: אם היו מטפלים במקרה שלי הדברים שקרו לפני ארבע שנים לא היו קורים.

נעמי בלומנטל: תספרי לנו מה קרה לכם.

לינדה רם: בעלי היה באיראן ורצה לחזור לארץ.

נעמי בלומנטל: אתם הייתם בארץ והוא נסע לאיראן?

לינדה רם: כן.

לינדה רם: כשהוא רצה לחזור לארץ לא נתנו לו את הדרכון ולכן הוא ברח משם.

לינדה רם: עד עכשיו לא קיבלתי כלום, לא עזרו לי.

לינדה רם: בסוכנות אמרו שהוא לא היה.

לינדה רם: אם הוא לא היה, למה התקשרתם ואמרתם: בעלך בדרך?

לינדה רם: איך ידעתם שהוא בדרך?

נעמי בלומנטל: בשביל מה הוא נסע לאיראן, לסגור עסקים?

לינדה רם: כן.

לינדה רם: באנו לארץ לטיול, לא כעולים חדשים.

לינדה רם: אחר-כך נשארנו עם הילדים, כעולים חדשים.

לינדה רם: הוא חזר לאיראן כדי למכור את הרכוש שלנו והתכונן לחזור לארץ.

נעמי בלומנטל: באיזה שלב איבדת את הקשר אתו?

לינדה רם: היינו בקשר ודיברנו, הכל היה טוב ויפה, עד שהוא רצה לברוח משם.

לינדה רם: בגבול תפסו אותו ומאז לא שמעתי ממנו.

נעמי בלומנטל: כמה ילדים יש לכם?

לינדה רם: שלושה.

לינדה רם: בן בצבא בן 19, בן 15 בכתה י' וילדה בת שמונה.

נעמי בלומנטל: מה הספור שלך, שמחה?

שמחה קהרמני: באתי לארץ לפני ארבע שנים עם שלושה ילדים.

שמחה קהרמני: בעלי היה בלי דרכון, הוא נשאר שם.

שמחה קהרמני: עד עכשיו אני לא יודעת מה קרה לו.

נעמי בלומנטל: כשהוא נשאר שם אתם באתם, כל המשפחה, לשדה התעופה?

שמחה קהרמני: כן.

נעמי בלומנטל: ואז אמרו שהוא צריך להישאר?

בני קהרמני: אני אסביר מה קרה.

בני קהרמני: אני אחיהם של שני האחים שרצו לעלות ב-1997, סירוס קהרמני ואברהים קהרמני.

בני קהרמני: האשה והילדים עלו לארץ דרך תורכיה שלושה חודשים לפני שקרה מה שקרה.

בני קהרמני: ב-14 בפברואר 1997 הסוכנות היהודית רצתה להעלות את האחים לארץ באמצעות מבריח מטעם הסוכנות.

בני קהרמני: הטיסה שלהם מטהראן לזהדאן היתה ביום ששי בשעה 11, 14 בפברואר.

בני קהרמני: ערב לפני-כן אשתו של אחי סירוס דיברה אתו והוא אמר לה שביום ששי אנחנו יוצאים מטהראן בטיסה לזהדאן.

בני קהרמני: בסביבות השעה 2:30 היה צריך להתקבל טלפון מהסוכנות ששני האנשים האלה פלוס רביזדה יגיעו לבן-אדם המסוים הזה.

בני קהרמני: הם היו צריכים לקבל תשובה בטלפון.

בני קהרמני: הם לא קיבלו תשובה.

בני קהרמני: הם התקשרו לוידה ביום ששי בשעה 2:30 ואמרו שהם לא בידי המבריח, אנחנו לא יודעים מה קרה.

בני קהרמני: אתם תרימו טלפון לאיראן ותבדקו מה קרה עם האחים, אם קרובי המשפחה יודעים עליהם משהו.

בני קהרמני: בסביבות השעה תשע בערב התקשרתי אל קרובי משפחה והם אמרו: לא שמענו דבר, אף אחד לא התקשר אלינו.

בני קהרמני: כעבור שבוע ניגשתי לסוכנות, ליונתן, דיברתי אתו והוא אמר:

בני קהרמני: אנחנו לא יודעים מה קרה.

בני קהרמני: יכול להיות שהם ברחו לאיזה שהוא כפר.

בני קהרמני: חיכינו עוד שבוע, ופתאום אחרי שבוע אמרו לנו: אנחנו מניחים שהם נעצרו שם.

בני קהרמני: שאלתי: איך אתם יודעים?

בני קהרמני: בהתחלה אמרתם שהם ברחו אולי לאיזה שהוא כפר.

בני קהרמני: והוא ענה לנו: היתה לנו עין בודקת ואנחנו מניחים שהם נעצרו שם.

בני קהרמני: מאז היו מספר פגישות עם אנשי הסוכנות והשתיקו אותנו שלא נדבר על זה, כי הם מנסים לעשות משהו בדרכים שהם מכירים.

בני קהרמני: עברו שלוש שנים ושום דבר לא נעשה.

בני קהרמני: אני לא יודע אם עשו משהו, אבל אין תוצאות.

בני קהרמני: בעוד ארבעה חודשים ימלאו ארבע שנים להיעלמם ורק עכשיו אני רואה שיש משהו.

יהודה כסיף: אני מעורב מהצד בעניינם של שלושת האחים שנעלמו ב-14 בפברואר 1997, ומזה שנתיים וחצי אני נמצא בקשר עם אנשי הסוכנות ועם כל מיני גורמים על-מנת לסייע, דרך עסקים וגורמים שונים.

יהודה כסיף: ברשותך, גברתי היושבת-ראש, אני רוצה לתת לך מסמך כדי שנדע במי אנחנו מדברים כאן.

יהודה כסיף: מדובר ב-13 אנשים.

יהודה כסיף: אני מבקש להעביר את המסמך לחברי הוועדה וגם לצרף אותו לפרוטוקול.

יהודה כסיף: דבר שני שהייתי רוצה להציג לך, וגם לצרף לפרוטוקול, הוא המכתב שכתב בנה של נהיד שיושב עכשיו בכלא, לאביו.

יהודה כסיף: הוא חייל שיושב כרגע בכלא בגלל בעיות אישיות, אבל הייתי רוצה, ברשותך, להקריא את המכתב שהוא כתב לאביו, ולהבין על מה אנחנו מדברים.

יהודה כסיף: "אבא יקר, שמע תפילה של בן אוהב.

יהודה כסיף: כל יום וליל בך נזכר ורק בוכה.

יהודה כסיף: עצמתי עצמתי עיניי נושא אל המרומים ומבקש, שמע קולי ותענה לתפילתי.

יהודה כסיף: עצמתי עצמתי, אבא חזור אלי, אבא הוא כל חיי.

יהודה כסיף: אבא אני לבד, אני פורש ידיי, אין לך אלוקיי רוצה קצת אושר לחיי.

יהודה כסיף: הלב כואב, הראש מלא במחשבות ובלילות איני יכול להרדם.

יהודה כסיף: עד מתי, עד מתי?

יהודה כסיף: אתה רחוק שומר עלי כמו מלאך ואני ממשיך לבכות ולא יכול.

יהודה כסיף: עצמתי עצמתי, אלוהים תן לי כוח".

יהודה כסיף: זה מכתב של בחור שהיום התחיל את שירותו הצבאי, ובשנתיים וחצי האחרונות הוא בלי אבא, עם כל מה שמתלווה לזה.

יהודה כסיף: אני מבקש לומר בצורה מאד-מאד ברורה ולא נעימה, שההתרשמות שלי כאדם מהצד שמלווה את כל התהליך הזה לגבי שלושת האנשים הוא שהמדינה שלנו לא עשתה שום דבר בעניינם, ומאחר שהיא לא עשתה שום דבר, לא היו שום-שום הישגים.

יהודה כסיף: כשאני אומר שהיא לא עשתה שום דבר אני משווה את זה לאירועים דומים של חטיפת חיילים או של אנשים שנעלמים.

יהודה כסיף: לא נפגשים עם גורמים בין-לאומיים, לא נפגשים עם האפיפיור, לא מעלים את הנושא בפגישה עם מזכיר האו"ם, עם ראשי מדינות, לא פונים לממשלת גרמניה או לממשלת שבדיה, אותם גופים וגורמים שאנחנו יודעים בוודאות דרך העתונות שדרכם אפשר להגיע לשם ולברר ולדעת.

יהודה כסיף: שלוש שנים - שלושה אנשים ושש שנים וחצי קבוצה של שמונה אנשים – אנחנו היום יושבים פעם ראשונה בכנסת, כאשר תהליך כזה היה צריך להיעשות לפני שש שנים לגבי השמונה ולפני שלוש שנים לגבי השלושה ולנסות להוציא אותם משם.

יהודה כסיף: שמענו כל מיני דיבורים לא נעימים, כמו: אנשים נשארו שם ואחר-כך רצו לחזור לשם להציל את רכושם וכדומה.

נעמי בלומנטל: לא, זה לא רלבנטי.

יהודה כסיף: אני רוצה לעקר את זה מראש ושיהיה ברור, האנשים היו חייבים להישאר, מפני שאחרת המשפחות לא היו יכולות לצאת.

יהודה כסיף: האנשים ניסו לצאת ויצאו באמצעות גורמים של מדינת ישראל, והגורמים האלה של מדינת ישראל אחראים במאת האחוזים לגורלם, מהתחלה ועד הסוף.

נעמי בלומנטל: מבחינה זו תינתן לכם כל התמיכה של הוועדה, כפי שניתנה בעבר.

נעמי בלומנטל: חברי הוועדה נותנים את תמיכתם לכל יהודי באשר הוא, ולא חשוב אם הסיבות לנסיעתו הן כאלה או אחרות.

נעמי בלומנטל: מבחינתנו אין לכך שום משמעות.

יהודה כסיף: הזכרתי את זה, כי מישהו כבר זרק את זה.

נעמי בלומנטל: לא, זה לא עולה על סדר היום שלנו.

נעמי בלומנטל: מאחר שאין לנו עוד הרבה זמן, וייתכן שנדון בזה בעתיד, אני רוצה לחלק את הנושא לשניים.

נעמי בלומנטל: 1.

נעמי בלומנטל: מר כסיף, אתה אמרת מה שאתה חושב ומה הן העמדות של המשפחות, שמרגישות שהפקירו אותן, שלמעשה מדינת ישראל לא עשתה עבורם שום דבר, ועוד פחות עבור יקיריהן שנשארו שם.

נעמי בלומנטל: נשאלת השאלה מה המשפחות היו רוצות שמדינת ישראל תעשה.

נעמי בלומנטל: אני לא מדברת על הפן החשאי שהיה או לא היה.

נעמי בלומנטל: אולי נעשו דברים באופן חשאי, ואולי לא, אבל ההתרשמות היא שלא נעשה דבר, ויכול להיות שההתרשמות הזאת נכונה.

נעמי בלומנטל: מה הם חושבים שמדינת ישראל צריכה לעשות, משום שמדובר בגורל יקיריהם.

נעמי בלומנטל: האם הם חושבים שכדאי היום לפעול בכל המישורים, לא רק במישורים חשאיים אלא גם במישורים גלויים, עם הפגנות ברחבי תבל מול השגרירויות?

נעמי בלומנטל: האם לגייס את הארגונים היהודיים?

נעמי בלומנטל: או להמשיך בקו, שאולי צריך להיעשות, אבל קו חשאי, דרך מוסדות, דרך כל הגורמים כמו ה-CIA והגופים המקבילים לו במדינות השונות?

נעמי בלומנטל: אני רוצה לדעת מה המשפחות חושבות על כך.

נעמי בלומנטל: פן אחר הוא הפן הסוציאלי-חברתי.

נעמי בלומנטל: זאת אומרת, למה המשפחות האלה זקוקות, ואני לא יודעת אם נוכל היום לטפל בזה.

נעמי בלומנטל: אלה עולים חדשים, האם הם מקבלים את הסיוע כפי שמגיע להם, האם הם מטופלים – דרך כל הרשויות, משרדי הממשלה השונים – דיור, קליטה, הדברים שבדרך-כלל אנחנו עוסקים בהם.

סופה לנדבר: מי מהסוכנות היהודית נמצא פה?

נעמי בלומנטל: עזריאל נבו מייצג פה גם את הסוכנות היהודית וגם את המשרד הממשלתי הרלבנטי.

נעמי בלומנטל: אנחנו לא נדון היום בהיבט הסוציאלי, מה מגיע לעולים, או מה היינו רוצים שהמשפחות יקבלו ממדינת ישראל.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לשמוע מה נראה למשפחות שמדינת ישראל צריכה לעשות בכל הצנורות העומדים לרשותה.

יהודה כסיף: אני מבקש את רשות הדיבור פעם נוספת, ואני אפסיק, כי יש כאן כל-כך הרבה אנשים מכובדים.

יהודה כסיף: במסמך הצהוב שמצורף רשומים כעשרים נושאים של המלצות שלנו.

יהודה כסיף: אנחנו, המשפחות, אנוכי, הוצאתי את כל הרעיונות הכי יצירתיים שיכולתי למצוא, ואני משוכנע שחלקם הגדול פסול, אבל חלקם בהחלט ניתן לבדיקה ולעשייה, החל מהפגנות של הקהילה הפרסית בניו-יורק, שניתן לגייס אותה ולהפעיל אותה, גם בניו-יורק וגם בלוס-אנג'לס, וכלה בפנייה לזרתוסטרים, פנייה לבהאיים, פנייה לוותיקן, פנייה לכנסייה בבלגיה, ועוד.

יהודה כסיף: חלקה הגדול של הרשימה הזאת הועבר ליושב-ראש הסוכנות היהודית ב-9 בנובמבר 1999, ולצערי זה לא נעשה.

נעמי בלומנטל: היית אומר שאתה מדבר בשם המשפחות?

יהודה כסיף: לא הייתי אומר שאני מדבר בשם המשפחות.

יהודה כסיף: אני מדבר בשם הקבוצה של שלוש המשפחות ואני מדבר בשם המצפון.

נעמי בלומנטל: חשוב לי לדעת את זה.

יהודה כסיף: משפט אחרון.

יהודה כסיף: אני מאד מבקש שמשרדי הממשלה שמיוצגים פה, ואחרים, לא יתנו לנו תשובות, כשפונים אליהם, מהסוג: החשאיות טובה ולכן מוטב שלא תעשו שום דבר על-מנת לא לפגוע בפעילות.

נעמי בלומנטל: על זה בדיוק אנחנו דנים עכשיו.

נעמי בלומנטל: מר עזרי, בבקשה.

מאיר עזרי: גברתי היושבת-ראש, קודם-כל אני רוצה להודות לך על שאת מזמנת את הוועדה לישיבות בענייננו.

מאיר עזרי: אני התחלתי לעסוק בענייני עלייה עם שלמה הלל ב-1948.

מאיר עזרי: העלינו 40,000 איש מעיראק ו-55,000 איש מאיראן, כך שאני קצת בקי ברזי העלייה.

מאיר עזרי: באשר להצעתך, גברתי היושבת-ראש, לצערי הרב אנחנו לא יכולים לתת פומבי לענין הזה משום ש-25,000 – 27,000 יהודים באיראן מצויים בידי השלטונות האיראנים.

מאיר עזרי: ברגע שהם יידעו שאנחנו עושים מאמצים בקשר לאלה שברחו, הם קודם-כל יסגרו את כל הדלתות באופן הרמטי ולא יתנו לאף יהודי לצאת, ולכן אנחנו נהיה יותר בידיהם מאשר הם בידינו.

מאיר עזרי: אני רוצה להגיד למר כסיף שכאשר שר החוץ של איראן ביקר באו"ם הוא ביקש להיפגש עם ראשי הקהילה שלנו בלוס-אנג'לס, שהיא קהילה גדולה מאד ויש לה מהלכים במדיניות החוץ של ארצות-הברית, ובקשתו לא נתקבלה.

מאיר עזרי: הם כתבו לו: במידה ואתה מבטיח לשחרר את היהודים שלנו מהכלא בשיראז אנחנו מוכנים להיפגש אתך וגם לשלוח משלחת לאיראן, לעודד אתכם.

מאיר עזרי: הפגישה לא התקיימה.

מאיר עזרי: אני חושב שאסור לנו לדאוג לכך שהעולם ידבר בשבילנו.

מאיר עזרי: אני הייתי מציע להפעיל את כל הקשרים החשאיים של מדינת ישראל עם המוסדות החשאיים בעולם.

מאיר עזרי: יש שני ילדים שנעלמו לפני שש שנים בדרך, בפקיסטן, שנשלחו על-ידי האנשים שלנו.

מאיר עזרי: יהודי אמריקאי-ישראלי-איראני הוציא מכספו 100,000 דולר בפקיסטן, ועדיין אין לנו שום ידיעה על גורלם של שני הצעירים האלה – אחד בן 14 והשני בן 16.

מאיר עזרי: אני בטוח במאה אחוזים שגם האנשים שחזרו לאיראן ולא יכלו לצאת משם, יש להם מכנה משותף בזה שהם אוהבים את ישראל ומוכנים להקריב את עצמם למען ישראל, מוכנים לבוא לישראל למרות כל הסכנות האלה, אבל אנחנו צריכים לעזור להם ולא להשאיר אותם באמצע.

נעמי בלומנטל: אני מבינה את הקו שלך, שהוא עקבי.

מרדכי רחימי: אני מצטרף לברכות לך, גברתי היושבת-ראש.

מרדכי רחימי: כל הכבוד לך שאת מקדישה מזמנך לנושא שלנו, וזה חשוב מאד.

נעמי בלומנטל: וחבריי חברי הכנסת.

מרינה סולודקין: יש לי נסיון בהצלת ששה מתוך ששה-עשר אזרחים ישראלים יהודים מצ'צ'ניה.

מרדכי רחימי: אני רוצה לשאול את נציגי הממשלה והסוכנות היהודית מה הם עשו עד עכשיו, מה הם חושבים שניתן לעשות.

מרדכי רחימי: אני מסכים במאה אחוזים עם מר עזרי שפומביות בענין הזה לא תעזור, אבל מאד חשוב לדעת מה הם עשו עד עכשיו ומה הם חושבים שאנחנו כקהילה יכולים לעזור בענין הזה, כי אנחנו מוכנים בכל עת לעמוד לרשותם בכל האמצעים שעומדים לרשותנו.

נעמי בלומנטל: מר נבו, אתה רוצה להתייחס לשאלה?

עזריאל נבו: לא, אני לא רוצה להתייחס עכשיו לנושא.

עזריאל נבו: אני נפגש אחת לחודשיים עם המשפחות ואני מדבר אתם.

עזריאל נבו: לצערי הרב, אנחנו לא נפגשנו עד היום.

עזריאל נבו: לא אחזור על כל מה שאמרתי עד עכשיו.

עזריאל נבו: הופעתי קודם בפני הוועדה ואמרתי את הדברים.

נעמי בלומנטל: זו היתה ישיבה סגורה.

עזריאל נבו: אמרתי את הדברים, שחלקם יפה להם השתיקה וחלקם לא יפה להם השתיקה.

ששון סימן-טוב: גם בישיבה הקודמת, כאשר התקיים דיון בענין משפטם של השלושה-עשר אמרתי שאינני גורס שחשאיות תמיד תורמת להצלת יהודים.

ששון סימן-טוב: אינני מקבל את הדרך הזאת.

ששון סימן-טוב: אני תמיד משווה את זה ליהודי ברית-המועצות, כאשר היה לנו ויכוח עם גולדה מאיר למה השתיקה טובה, עד שיצאה הסיסמה "שלח את עמי" ואז התחילו לצאת.

ששון סימן-טוב: כך גם באיראן, המשטר עוד יותר נוקשה מהמשטר בברית-המועצות של רוסיה הסובייטית.

ששון סימן-טוב: קהילת יהודי איראן נמצאת בסכנה גדולה, ואם נשתוק הם יחריפו את המאבק נגד היהודים בתוך איראן.

ששון סימן-טוב: ככל שהעולם ילחץ והעם היהודי ילחץ, הם ייזהרו יותר בהתנכלות אליהם.

ששון סימן-טוב: אני מכבד מאד את ידידי מאיר עזרי, אני מכיר את תרומתו הגדולה ליהודי איראן ולממשלת ישראל , אבל הגיע הזמן שנצא בפומבי, שנאמר לעולם: לא יכול להיות שמשטר רודני כזה ירדה ביהודים.

ששון סימן-טוב: בתקופתו של חומייני הוציאו 23 יהודים להורג, דבר שלא היה בשום משטר.

ששון סימן-טוב: מאז השואה לא הוציאו יהודים להורג בעולם, ושם הוציאו, כי שתקנו.

ששון סימן-טוב: אסור לשתוק.

בני קהרמני: אני חושב שאסור לשתוק, אסור לפעול בחשאיות.

בני קהרמני: עד היום לא נעשה שום דבר.

בני קהרמני: אין לי שום דבר נגד האדון, אבל מה שהוא אמר לא מקובל עלי בכלל.

בני קהרמני: ארבע שנים עברו ואתם מדברים על חשאיות?

וידה ארגמנד: בעלה של שמחה נעדר כבר שבע שנים, ואני עצמי רשמתי את שני בני הדודים שלי לעלות לארץ.

וידה ארגמנד: אם הייתי יודעת על האסון שקרה לבעלה, לא הייתי רושמת שיביאו אותם דרך הסוכנות.

וידה ארגמנד: עכשיו אתם שוב מדברים על חשאיות, אחרי שבע שנים?

סופה לנדבר: גם אנחנו עברנו את הדברים האלה במדינה שממנה הגענו ולכן אנחנו מבינים את המצב.

סופה לנדבר: גברתי היושבת-ראש, אני חושבת שאנחנו צריכים להפסיק לשתוק ולהיכנס למאבק, מאחר שלא השגנו דבר לאחר שתיקה של שבע שנים וארבע שנים.

סופה לנדבר: אנחנו צריכים לשמוע מהסוכנות היהודית – ועכשיו נמצאים בארץ חבר הנאמנים, יכול להיות שגם אותם צריך לגייס לענין, וגם את לשכת ראש הממשלה.

סופה לנדבר: אני בעד מאבק גלוי, כי אם השתיקה לא עזרה עד עכשיו להוציא אותם משם, כנראה שצריך לעבור למאבק.

וידה ארגמנד: אני אחות של שמחה רסלנסרי, שבעלה נעדר, וגם שני בני דודים שלי נעדרים.

וידה ארגמנד: אני רשמתי אותם לעלייה דרך הסוכנות, עם הבטחה של הסוכנות, ואני עקבתי אחרי כל צעד שלהם, מהתחלה ועד עכשיו הייתי בכל הפגישות.

וידה ארגמנד: לפני שנתיים רצינו לפרסם את זה בעתונים והם אמרו: לא, אנחנו מתקדמים ואנחנו מאמינים שיש תוצאות.

וידה ארגמנד: והם לא עשו שום דבר.

וידה ארגמנד: אנחנו לא מאמינים להם יותר ואנחנו רוצים לפרסם את זה.

וידה ארגמנד: אנחנו רוצים את התמיכה של כל העולם.

וידה ארגמנד: אנחנו רוצים שהנעדרים יהיו בארץ.

וידה ארגמנד: הסוכנות היהודית אחראית לכל זה.

נעמי בלומנטל: אנחנו מבינים שיש פה כעסים ויריבות.

נעמי בלומנטל: ליאור, בבקשה.

ליאור קהרמני: אבי ודוד שלי נעדרים.

ליאור קהרמני: הם רצו לעלות לארץ ובדרך תפסו אותם.

ליאור קהרמני: אני עצמי ברחתי משם ובאתי בדרך אחרת.

ליאור קהרמני: אני יודע את כל הדרך, איך הם ברחו.

ליאור קהרמני: אם מישהו רוצה לבוא עכשיו, אני אומר לו: אל תבוא כך.

ליאור קהרמני: אנחנו מדברים על ארגון שיש לו רק שם, אבל בפנים – כלום, אין לו שום אחריות.

נעמי בלומנטל: כמה זמן לקח לך להגיע לארץ?

ליאור קהרמני: שלושה חודשים הייתי בדרך עד שהגעתי לארץ.

ליאור קהרמני: תפסו אותי כמה פעמים, ובנס הגעתי.

ליאור קהרמני: אני לא יודע, אולי יש ארגון שיכול לבקר אותם ולראות מה קורה אתם.

נעמי בלומנטל: כשאתה שומע את הוויכוחים ואתה חי את זה יום-יום - - -

ליאור קהרמני: זה לא נותן לי כלום.

ליאור קהרמני: הם אומרים: אנחנו עושים כך וכך, ובסוף אין שום תוצאה.

ליאור קהרמני: אין סוף לזה.

נעמי בלומנטל: אתה בעד זה שייצאו בענין הזה בפומבי?

ליאור קהרמני: כן.

ליאור קהרמני: ארבע שנים לא קיבלתי שום דבר.

לינדה רם: שבע שנים לא נעשה דבר.

מרינה סולודקין: טוב שאתם כאן, לוחצים וצועקים, כי במדינה דמוקרטית כמו שלנו אין דרכים אחרות, אין כלים, רק לחץ ציבורי על כל המערכות.

מרינה סולודקין: אנחנו כאן, בוועדת העלייה והקליטה, יחד עם יושבת-ראש הוועדה נעמי בלומנטל, נתנו פרסום וגם טיפלנו בנעדרים, נעלמים ונחטפים בצ'צ'ניה, אזרחים ישראלים וגם עולים בדרך, שרצו לעזוב.

מרינה סולודקין: היו הרבה חטופים שקיבלו מסמכים לצאת לארץ ותפסו אותם.

מרינה סולודקין: היה לנו מזל גדול כאשר שיחררנו ששה מתוך ששה-עשר.

מרינה סולודקין: אני אומרת לכם שפרסום רשימות בכל העתונות הישראלית נותן לאנשים סיכוי.

מרינה סולודקין: אנחנו פרסמנו את שמו של האדם הנעדר הששי בכל העתונות הישראלית, אז עתונאית אחת ברוסיה מצאה אותו בבית אבות, בלי מסמכים, מפני שהוא אמר שהוא יהודי ובגלל זה הוא שרף את כל המסמכים שלו, ועכשיו הסוכנות היהודית מטפלת בהבאתו לארץ.

מרינה סולודקין: אני הגשתי הצעת חוק להקמת גוף ממשלתי שצריך לטפל בכל השבויים, הנעדרים, הנעלמים, נתפסים.

מרינה סולודקין: בהצעת החוק יש סעיף האומר שזה לא יהיה גוף על-יד ראש הממשלה, אלא צריך להיות מישהו בראש, שגם ייתן מידע לאנשים.

מרינה סולודקין: שלא יאמרו: אנחנו לא יודעים.

מרינה סולודקין: יש בהצעת החוק עוד סעיף לפיו משפחות עם ילדים שאיבדו את הבעל ואת קרובי המשפחה צריכים להיחשב נפגעי פעולות איבה ולקבל כסף.

מרינה סולודקין: אתם עולים, וחברת-הכנסת לנדבר ואני יודעות מה זה להיות עולים ומה זה להיות בלי בעל.

מרינה סולודקין: זה בלתי-אפשרי.

מרינה סולודקין: אני מציעה שאחרי הישיבה הזאת נפנה לראש הממשלה בבקשה לפעול בשני מסלולים: מסלול של לחץ בין-לאומי, גם חשאי, וגם לתת למשפחות, שמתמודדות עם מצב קשה, סיוע כספי באמצעות המוסד לביטוח לאומי.

משה פורוסכמיאן: משה ברנע מניו-יורק מתקשר הרבה והוא גם שלח הרבה חומר.

משה פורוסכמיאן: אני רוצה רק לשאול אם הוא יכול לעזור.

נעמי בלומנטל: תדבר אתי עליו אחר-כך.

נעמי בלומנטל: אני רוצה להודות למשפחות שהגעתם.

נעמי בלומנטל: זה חשוב מאד, גם כדי לתת לנו לראות את התמונה טוב יותר, ברור יותר ולנסות לעזור כמה שאנחנו יכולים.

נעמי בלומנטל: אני יכולה להבטיח לכם דבר אחד.

נעמי בלומנטל: בחלק של העזרה למשפחות, אם בדיור ואם עזרה של הביטוח הלאומי, נמצאת כאן אורה יוגב שמאד ערה ועוזרת, והיא שמעה אתכם.

נעמי בלומנטל: בכל מה שקשור לדברים האלה שאתם צריכים לקבל אנחנו נטפל ונעזור לכם.

נעמי בלומנטל: הדבר השני הוא איך להמשיך לטפל ביקירים שלכם שנעלמו ואנחנו לא יודעים דבר מה עלה בגורלם.

נעמי בלומנטל: הדברים ששמענו בישיבה מצביעים על מציאות עגומה.

נעמי בלומנטל: מעבר לזה שהם נעלמו אנחנו רואים שלמעשה אין שום טיפול בנושא הזה.

נעמי בלומנטל: אין גוף שטיפל לא בצורה מוסמכת ולא בצורה לא-מוסמכת.

נעמי בלומנטל: ההרגשה, גם של המשפחות וגם של חברי הוועדה היא שהנושא למעשה לא טופל.

נעמי בלומנטל: זה משאיר רושם קשה מאד ואנחנו מקווים שזו פעם אחרונה שאנחנו נתקלים בזה.

נעמי בלומנטל: יכול להיות שאחת הסיבות לכך שהנושא לא טופל היא, ששוב ושוב אומרים: החשאיות חשובה.

נעמי בלומנטל: אנחנו מתוך אחריות מירבית, גם כפי שהיה כאשר נאסרו 13 היהודים באיראן ועמדו למשפט, שמרנו על שתיקה, כי חייהם היו בסכנה ופחדנו לגורלם.

נעמי בלומנטל: עם זאת, הרושם שמתקבל בוועדה, וזו לא פעם ראשונה, שהחשאיות ומסך החשאיות למעשה מצביע על חוסר עשייה ומסתיר חוסר עשייה, ולמעשה לא מסייע במאומה לא למשפחות ולא לאנשים עצמם.

נעמי בלומנטל: אני מנסה לומר את הדברים באחריות רבה וגם על-סמך ההתרשמות של חברי הכנסת שבאה לידי ביטוי בדברים שהם אמרו.

נעמי בלומנטל: היום אין למעשה שום גוף שמטפל בענין.

נעמי בלומנטל: משרד החוץ לא הגיע לישיבה, הייתי אומרת בהתרסה, ואפילו מעבר לזה, כאילו הם לא שייכים לנושא.

נעמי בלומנטל: הם בעצם מפגינים חוסר מעורבות בנושא.

נעמי בלומנטל: אז מי כן מטפל היום במדינת ישראל ב-11 הנעדרים?

נעמי בלומנטל: לכן ההמלצה שלנו תהיה לפנות לראש הממשלה, שיוקם גוף אד-הוק.

נעמי בלומנטל: אנחנו מקבלים כאן דיווח שמר עזריאל נבו מוסמך גם מטעם הסוכנות היהודית ומטעם רשויות נוספות של הממשלה.

נעמי בלומנטל: מבחינתנו זה מקובל שהוא ירכז את הנושא.

נעמי בלומנטל: ראש הממשלה הוא זה שיחליט, ולעשות גיבוש של כל הגופים הקיימים ושאמורים לטפל בנושא.

נעמי בלומנטל: אנחנו נבקש לקבל דיווח מטעם ראש הממשלה תוך חודש, ואני מוכנה לתת גם חודשיים, מה הוא החליט לעשות ומה נעשה, כאשר ההמלצה שלנו כרגע היא שמעבר לזה שיהיה גוף או ועדה ויהיה איגום של כל הרעיונות וכל הגופים המוסמכים והלא-מוסמכים והארגונים שמטפלים בזה – שהגוף הזה ומי שעומד בראשו יחליט באיזו דרך הולכים.

נעמי בלומנטל: גם אם מחליטים שהולכים בדרך חשאית, שיעשו משהו.

נעמי בלומנטל: שגורמים מקבילים למוסד כמו ה-CIA וגופים בשמות שונים ברחבי תבל יידעו ויתחילו לפעול.

נעמי בלומנטל: אני חושבת שעל זה אין ויכוח, כי זה כבר מסלול וצנור חשאי בהחלט, אבל שיעשו משהו.

נעמי בלומנטל: אני גם חושבת, ואני מניחה שרוב חברי הכנסת חושבים כמוני, שמעטה החשאיות היום הוא כבר לא במקומו.

נעמי בלומנטל: כך גם מרגישות המשפחות ובוודאי יש להן אמירה בנושא הזה, שיש לפתוח במאבק ציבורי רחב בין במדינת ישראל ובין בעזרת ארגונים בין-לאומיים שעוסקים בזכויות אדם, בין הארגונים היהודיים השונים ברחבי תבל, וכמובן מול הממשלות ברחבי תבל.

נעמי בלומנטל: אלה ההמלצות שלנו.

נעמי בלומנטל: אני מציעה שאנחנו ניפגש כאן שוב בעוד חודשיים לכל היותר, סביב הקמת אותה ועדה או גוף שיטפל ספציפית בנושא, ובאותו זמן אני מבקשת מכם להיות בקשר עם הוועדה שלנו שתטפל בינתיים בעניינים הנוגעים לביטוח לאומי.

נעמי בלומנטל: תודה רבה לכם.

נעמי בלומנטל: הישיבה נעולה.

נעמי בלומנטל: - - - - - - -