ועדת העלייה, הקליטה והתפוצות, כנסת 15, פרוטוקול מספר 82, 2000-06-27 10:00

נעמי בלומנטל: בוקר טוב, אני פותחת את הישיבה.

נעמי בלומנטל: היום יש לנו ישיבה יוצאת-דופן במקצת במובן הזה שמצאתי לנכון להוקיר את הפעילות של פרוייקט סל"ע, וגם נלמד מה הבעיות שפרוייקט סל"ע נתקל בהן במשך הזמן.

נעמי בלומנטל: אנחנו חשופים לפעילות של עמותת סל"ע, אבל גם נראה מה אנחנו כוועדה יכולים לסייע ולראות היכן למעשה המערכות לא קיימות.

נעמי בלומנטל: אנחנו נתקלים בזה שוב ושוב שבעצם המדינה מטילה על גופים וולונטאריים לטפל בבעיות שהמדינה למעשה לא מטפלת בהן כלל.

נעמי בלומנטל: הייתי אומרת בפרגון לגבי פרוייקט סל"ע והפעילות של העמותה, משום שנתקלתי, ולצערנו נתקלנו כולנו במצוקות קשות מאד, בעיקר במקרי רצח שהיו בתוך המשפחה, במקרים של אלימות קשה מאד, בהתקפות הטרור שהיו, אפשר לומר אסונות שנפלו על עולים חדשים.

נעמי בלומנטל: אנחנו גם נשמע כאן על כמה מקרים של אנשים שנפגעו.

נעמי בלומנטל: חלק ממשרדי הממשלה או הרשויות מקומיות עושה יותר מאמץ, חלק עושה פחות מאמץ, אבל תמיד מצאתי במקום את אנשי סל"ע, את רות בר-און ואת העובדות והעובדים השונים.

נעמי בלומנטל: היה אל מי לפנות.

נעמי בלומנטל: אני מוכרחה לומר שזה לא תמיד קורה ולכן אני רוצה להוקיר את הפעילות שלכם, ונשמע גם את שאר חברי-הכנסת.

נעמי בלומנטל: יש עוד הרבה מאד עמותות שעושות עבודה מצוינת, אבל מעבר להוקרה לפעילות שלכם, בואו נראה אם אנחנו יכולים לסייע יותר.

נעמי בלומנטל: האם נכונה הדרך הזאת שלמעשה המערכות קורסות, הן לא קיימות, ואתם כן קיימים.

נעמי בלומנטל: בישיבות קודמות שבהן העלינו את הנושא השתתפו נציגים של אותן מערכות ממשלתיות, כולל משרד הקליטה, שאמרו: או.

נעמי בלומנטל: קיי.

נעמי בלומנטל: , אנחנו מתקצבים את עמותת סל"ע.

נעמי בלומנטל: האם הם באמת מתקצבים?

נעמי בלומנטל: מה אנחנו מצפים מהמדינה?

נעמי בלומנטל: איפה היא לא קיימת בהקשרים האלה?

נעמי בלומנטל: צריך לראות את החסר ואיפה לדעתכם אפשר לתגבר את הפעילות שלכם, וכו'.

נעמי בלומנטל: נמצאים אתנו כמה אנשים שנפגעו.

נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו פאשה ז'ילין ששכלה את בתה היחידה.

נעמי בלומנטל: היינו אז בבית-חולים רמב"ם.

נעמי בלומנטל: זה קשה.

נעמי בלומנטל: הנכדים נמצאים אצלה.

נעמי בלומנטל: בעלך למד עברית כבר?

נעמי בלומנטל: הוא מדבר אתם רוסית?

פאשה ז'ילין: כן.

נעמי בלומנטל: והאבא נעלם, נכון?

נעמי בלומנטל: הוא כנראה לא בארץ, הוא ברח.

נעמי בלומנטל: עיריית חיפה בקשר אתכם?

פאשה ז'ילין: כן.

נעמי בלומנטל: מה שלום הילדים, בסדר?

נעמי בלומנטל: הם הולכים לבית-ספר?

פאשה ז'ילין: כן.

פאשה ז'ילין: הילדה קיבלה תעודת הצטיינות בבית-ספר.

פאשה ז'ילין: הם ילדים של אמא טובה, משפחה טובה.

נעמי בלומנטל: נמצאת אתנו מנלבש אברהם, שבתה נרצחה על-ידי בעלה בנובמבר 1997.

נעמי בלומנטל: את מדברת עברית?

מיכה פלדמן: היא מדברת רק אמהארית.

מיכה פלדמן: בתה אורנית תוכל לתרגם.

מיכה פלדמן: היא מגדלת חמישה נכדים.

רות בר-און: בתה אורנית אברהם יושבת כאן, גם היא תוכל לתרגם.

רות בר-און: נמצאת כאן גם פאני מודילבסקי מראשון-לציון, שבנה וכלתה נרצחו בקייב ופאני ובעלה מגדלים את הנכדה.

נעמי בלומנטל: האם מישהו מעיריית ראשון-לציון עוזר לכם?

פאשה ז'ילין: לא כל-כך.

פאשה ז'ילין: יש משרד רווחה, יש עובדת סוציאלית, אבל זה פעם ב-.

פאשה ז'ילין: סל"ע עוזרת לנו.

נעמי בלומנטל: אנה קרקוביץ', את נפצת קשה בפיגוע בעפולה.

נעמי בלומנטל: ספרי לנו קצת איפה נכנסו אנשי סל"ע לתמונה, באיזה שלב ובמה סייעו לך.

אנה קרקוביץ': כמו ששמעתם כאן, נעמי אמרה שמדובר על אסונות שנופלים על עולים חדשים.

אנה קרקוביץ': אני הייתי מזיזה קצת את הדגש או את הנקודה.

אנה קרקוביץ': לדאבוני, אי-אפשר להיות מבוטח מהגורל.

אנה קרקוביץ': אסונות כמו תאונות בצבא, תאונות דרכים, פיגועי טרור, רצח במשפחה, נופלים על כולם, גם על ילידי הארץ, גם על ותיקים – על כל אחד.

אנה קרקוביץ': אבל הנקודה שלנו היא שאם זה קורה למשפחה שיש לה שורשים בישראל, יש לה תמיכה של הסביבה.

אנה קרקוביץ': יש עמיתים, שכנים, חברים מהצבא, מבית-הספר, וקודם-כל קרובי משפחה.

אנה קרקוביץ': ואם אותו דבר קורה לעולה חדש, זה מעבר למשבר של איבוד זהות שכל עולה חדש עובר כשהוא בא לסביבה חדשה מארץ המוצא לארץ-ישראל, עם כל הכוונות, אבל אי-אפשר לא להיות בשלב הזה של איבוד זהות.

אנה קרקוביץ': זאת אומרת, לאט-לאט מתגברים על זה ומתקדמים אתו ומוצאים את הדרך בחברה הישראלית.

אנה קרקוביץ': אבל אם באותה תקופה קורה משהו נוסף וטראגי, כמו שאת אמרת, אסון, זה כבר משהו שבן-אדם לבד, וברוב המקרים משפחה מצומצמת לא יכולה להתגבר לבד.

אנה קרקוביץ': בנקודה הזאת סל"ע נכנסת למעורבות עם משפחות עולים, מכיוון שאנשי סל"ע הם אידיאליסטים ישראלים שמאמינים שלבן-אדם שמגיע ארצה מגיע כאן בית.

אנה קרקוביץ': ומה זה בית?

אנה קרקוביץ': זו עזרה ידידותית.

נעמי בלומנטל: ספרי לנו מה קרה לך ומה היה ההמשך.

אנה קרקוביץ': באתי ארצה כמשפחה חד-הורית עם ילדה בת תשע.

אנה קרקוביץ': מייד אחרי האולפן כבר עבדתי כמורה לאנגלית במשרה מלאה בבית-ספר בעפולה.

אנה קרקוביץ': לא ידעתי מה קורה בארץ.

אנה קרקוביץ': הייתי רק עם הבת שלי ובבית הספר, בעבודה.

אנה קרקוביץ': שנת הלימודים הראשונה התקרבה לסיומה.

אנה קרקוביץ': בשלב הזה הייתי ממש גאה בעצמי.

אנה קרקוביץ': אני לא יכולה להגיד שזו היתה תקופה קלה.

אנה קרקוביץ': להיפך, זה היה מאד קשה.

אנה קרקוביץ': הייתי חצי שנה בארץ ונכנסתי לכתות של ילדים ישראלים, מושבניקים מסביבות עפולה, אבל בכל-זאת זה היה תהליך נורמלי, רגיל וטבעי, שלעולם לא הייתי מתלוננת עליו.

אנה קרקוביץ': אבל פתאום, ברגע אחד כל החיים שלי הפכו לסיוט.

אנה קרקוביץ': באופן תיאורטי ידעתי שדברים כאלה קורים, אבל באופן פראקטי לא.

אנה קרקוביץ': זה מה שרות ספרה לי כשהיא הגיעה אליי לבית-חולים.

אנה קרקוביץ': כשפקחתי את עיניי בבית-חולים זכרתי כל רגע של הפיגוע, לא איבדתי את ההכרה.

אנה קרקוביץ': זכרתי את מכונית התופת של המחבל, ששם בה עשרים בלוני גאז בנוסף לחומר נפץ ושתי קופסאות מסמרים.

אנה קרקוביץ': שמונה אנשים נהרגו במקום.

אנה קרקוביץ': אבל תאמינו לי ששנתיים לפחות קינאתי, ואני אפילו לא מתביישת להגיד את זה, קינאתי קנאת מוות באלה שהלכו במקום, כי אני הייתי במחבת כל הזמן.

אנה קרקוביץ': לא היה לי סיכוי.

נעמי בלומנטל: היו לך כוויות רציניות מאד.

אנה קרקוביץ': כן.

אנה קרקוביץ': שנה שלמה הייתי בבית-חולים רמב"ם בחיפה, עם כוויות 70%.

אנה קרקוביץ': סבלתי גם מהרעלת גאז ומשברים בכל הגוף.

אנה קרקוביץ': לא יכולתי להזיז אצבע במשך חודשים.

אנה קרקוביץ': אבל נשארתי בחיים רק בזכות הבת שלי, כי לקחתי אחריות והגעתי ארצה, כדי לחיות כאן חיים חדשים.

אנה קרקוביץ': לא אשמתי שזה קרה לי.

אנה קרקוביץ': אני מספרת לך, גברתי היושבת-ראש, ולנוכחים את הפרטים, כדי להדגיש עוד פעם את הנקודה איך זה קורה, למה מתנדבי סל"ע הגיעו אליי, ולמשפחה אחרת שאותו אסון קרה גם לה, אליה לא הגיעו.

אנה קרקוביץ': כי שם היו גם משפחה, גם שכנים.

אנה קרקוביץ': חצי חדר גדול במחלקת טיפול נמרץ פלסטיקה היה מלא מבקרים של המשפחה השנייה, ואני הייתי לבד.

אנה קרקוביץ': אם לא סל"ע, אף אחד לא היה בא לבקר אותי.

אנה קרקוביץ': באו, כמובן, עמיתים מבית-הספר, אבל הכל נקודתי.

אנה קרקוביץ': כשאני כבר התחלתי ללכת, באופן טבעי גם התנדבתי לסל"ע.

נעמי בלומנטל: לאחר הפיגוע היית בטיפול בבית- חולים.

נעמי בלומנטל: האם מישהו מעיריית עפולה או מאיזו שהיא רשות בא לבדוק מה קורה עם הבת שלך, איפה היא נמצאת, מי שומר עליה בזמן הזה?

נעמי בלומנטל: מי התעניין ודאג איפה נמצאת הבת שלך בתקופה הזאת?

אנה קרקוביץ': כשפתחתי את העיניים ברמב"ם ראיתי את רות.

אנה קרקוביץ': אז לא הכרתי אותה, או את סל"ע.

אנה קרקוביץ': לקח לי אולי שלוש שנים עד שיכולתי לבטא את השם "המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות".

אנה קרקוביץ': גם למטופלים שלנו זה לא קל.

אנה קרקוביץ': תבינו, הם לא מקשרים את הבן-אדם, המתנדב, עם איזה שהוא ארגון.

אנה קרקוביץ': זה פשוט מישהו שבא במקום אדם אחר שהוא חסר.

אנה קרקוביץ': פאשה תספר לך: אין לי חברים, רק אתם, כי אנחנו תמיד שם.

נעמי בלומנטל: האם בא אלייך מישהו מאיזו שהיא רשות, עיריית לעפולה, רשות רווחה?

נעמי בלומנטל: מישהו התעניין?

אנה קרקוביץ': כשהמקרה מופיע בכותרת בעתונים, כולם באים, כולם מתעניינים.

נעמי בלומנטל: לשתי דקות.

אנה קרקוביץ': באופן אישי אני מאד אוהבת את עמרם מצנע, ראש עיריית חיפה, כי אני בכלל אוהבת את חיפה.

אנה קרקוביץ': רות אמרה לי: אל תדאגי לבתך איירין, היא נמצאת בביתו של מנהל בית-הספר שלי.

אנה קרקוביץ': זאת היתה כבר הקלה.

אנה קרקוביץ': הם היו כל הזמן עם היד על הדופק מה קורה לה, כי היא היתה תלמידה-עולה חדשה, ודאגו לתת לה שיעורי-עזר.

אנה קרקוביץ': אבל בכל המקרים אין חוקים איך לטפל כשקורה אסון, כי כל מקרה הוא אינדיבידואלי ופרטני.

אנה קרקוביץ': הם הגדירו אותי כמי שהפכה לתינוקת וזקוקה לאמא שלה.

אנה קרקוביץ': מייד הביאו את אמא שלי מאוקראינה, שהיא תשב לידי בבית-חולים.

אנה קרקוביץ': זה היה תקדים, להביא הורה, והם כמובן שילמו בעד הטיסה שלה הלוך ושוב ואחר-כך הביטוח הלאומי החזיר את הכסף.

אנה קרקוביץ': שאלת אותי מהו התפקיד של הרשויות.

אנה קרקוביץ': אני מטופלת על-ידי מח' השיקום של המוסד לביטוח לאומי.

אנה קרקוביץ': סל"ע לא עושה עבודה במקום ביטוח לאומי.

נעמי בלומנטל: זה ברור.

נעמי בלומנטל: אני בכוונה שואלת את השאלות האלה כי רציתי להדגיש שבזה בדיוק נתקלתי, וזה מאד הרשים אותי בפעילות של סל"ע, שתמיד כאשר הגעתי למקום שקרה בו אסון, אנשי סל"ע היו שם.

נעמי בלומנטל: אנשים מפורסמים באים לשתי דקות ונעלמים.

נעמי בלומנטל: הרשויות מתעייפות.

נעמי בלומנטל: יום העבודה של עובד ברשות מסתיים בשעה שתיים ויש לו עוד חמישה מקרים שהוא צריך לבקר, ומה שחסר בעצם זה אותו טיפול פרטני, שאתה רואה מה קורה לבן-אדם ומה הוא צריך.

נעמי בלומנטל: כך גם כשביקרתי את פאשה ז'ילין עם בעלה והילדים.

נעמי בלומנטל: זה אסון נוראי, והמשטרה עוד שומרת על הילדים כי לא יודעים לאן הבעל נעלם.

נעמי בלומנטל: סל"ע כבר נמצאים שם, ואני לא יודעת מי חוץ מהם.

נעמי בלומנטל: נכון שהמורה והילדים מבית-הספר באו לבקר, אבל הם מבקרים והולכים.

נעמי בלומנטל: נשמע כעת את פאשה ז'ילין.

נעמי בלומנטל: בבקשה.

פאשה ז'ילין: אני רוצה להודות לך שביקרת אותנו.

פאשה ז'ילין: אני נמצאת עשר שנים בארץ.

פאשה ז'ילין: בימים הראשונים לאחר שהגעתי לארץ עסקתי בעבודה ציבורית, בפורום הציוני.

פאשה ז'ילין: אני יודעת שאף אחת מהקבוצות האלה לא נותנת עזרה כמו סל"ע.

פאשה ז'ילין: אני מכירה הרבה אנשים בחיפה.

פאשה ז'ילין: הייתי שם פעילת ציבור בפורום הציוני.

פאשה ז'ילין: ובכל-זאת כל האנשים האלה לא הגישו לי את אותה עזרה כמו סל"ע.

פאשה ז'ילין: רק עכשיו אני מבינה מה זה עבודה ציבורית.

פאשה ז'ילין: אני נשארתי בחיים גם הודות לעבודה הציבורית.

פאשה ז'ילין: הייתי עסוקה כל היום, וכשחזרתי הביתה הטראגדיה כבר התרחשה.

פאשה ז'ילין: הבעל של בתי הרג אותה ונשארו שני ילדים.

פאשה ז'ילין: אנה קרקוביץ' ישבה אתי עד שניתחו את הילד.

פאשה ז'ילין: אני עצמי כלכלנית ולא מבינה איך אגודה כזאת מתקיימת בלי עזרה ממשלתית.

רות בר-און: יש לנו עזרה ממשלתית.

נעמי בלומנטל: תיכף נשמע.

נעמי בלומנטל: הילדים עכשיו בבית.

נעמי בלומנטל: מישהו היה בקשר אתכם לקבל דירה יותר גדולה, לראות מה קורה עם בית-ספר, שיעורי עזר לילדים, טיפול פסיכולוגי?

פאשה ז'ילין: יש בעיה עם דירה מפני שלבת ניתנה דירת שני חדרים טובה של "עמידר", אבל הילדים לא יכולים לחזור לדירה הזאת בגלל הטראומה.

פאשה ז'ילין: הילד הקטן עדיין בשוק.

פאשה ז'ילין: במשך כל הזמן הזה הם לא רצו ולא יכלו לחזור לדירה הזאת.

פאשה ז'ילין: גם עמרם מצנע וגם חבר-הכנסת רומן ברונפמן מנסים לעזור, אבל בחיפה אין דירת שלושה חדרים של "עמידר" שיכולה להתאים לנו.

פאשה ז'ילין: אנחנו גרים בדירה שכורה.

פאשה ז'ילין: בעלי הוא נכה צה"ל.

נעמי בלומנטל: נניח שצריך להעביר את הילדים לדירת הסבתא והסבא.

נעמי בלומנטל: מי עוזר בזה?

נעמי בלומנטל: נראה לי שהרשויות לא ערוכות לדברים האלה.

נעמי בלומנטל: אגודת סל"ע עוזרת עכשיו באופן שוטף.

נעמי בלומנטל: עד מתי?

נעמי בלומנטל: אתם בסך הכל עמותה של מתנדבים.

נעמי בלומנטל: כמה מלווים משפחה כזאת?

נעמי בלומנטל: איפה נכנסות כאן הרשויות?

נעמי בלומנטל: האם יש טיפול פסיכולוגי לילדים?

נעמי בלומנטל: האם מישהו עוקב אחרי מצבם?

נעמי בלומנטל: מה קורה להם בבתי-הספר ואיך בונים את העתיד שלהם במצב הנוכחי?

נעמי בלומנטל: נשמע עוד שני משפטים ואני רוצה לשאול גם את שרה כהן ממשרד הקליטה על החסרים.

פאשה ז'ילין: - - -

נטאשה קורץ: המקרה הזה הוא מאד-מאד קשה.

נטאשה קורץ: מה שסל"ע נותנת למשפחה הזאת אף רשות לא נותנת.

נטאשה קורץ: מה שהרשות יכולה לתת, היא מנסה לתת.

נטאשה קורץ: אבל יש גם בית-הספר, יש משרד הקליטה ומפלגות, ועיריית חיפה.

נטאשה קורץ: גב' ז'ילין רוצה דירה אחרת והיא לא יכולה לקבל אותה, ואף רשות לא יכולה לתת לה אותה.

נטאשה קורץ: אם עיריית חיפה או משרד הקליטה באזור חיפה יפנו בענין הזה, זה תהליך שאנחנו יודעים כמה זמן הוא נמשך, אבל את כל העזרה המיידית, עזרה פסיכולוגית לילדים, עזרה חברתית ופסיכולוגית גם לסבא ולסבתא – את כל אלה יכולה לתת רק סל"ע.

אנה קרקוביץ': מחר תתקיים בלשכת הרווחה בחיפה פגישה של כל הגורמים שמעורבים בענין של משפחת ז'ילין.

אנה קרקוביץ': מצדה של לשכת הרווחה תהיה עובדת סוציאלית שדוברת רק עברית.

אנה קרקוביץ': אין לה כל-כך קשר עם פאשה, אבל אולי יהיה גם מנהל הלשכה.

אנה קרקוביץ': מצדנו נמצאות אני ועוד בחורה שמטפלת בילדה, וגם פסיכולוגים שאנחנו מממנים את הטיפול שהם נותנים, וגם פסיכיאטרית ראשית, מתנדבת שלנו כמובן, שהיא אחראית על המתנדבים בחיפה והצפון.

אנה קרקוביץ': מחר ייפגשו כל האנשים האלה ונדבר מה יקרה.

נעמי בלומנטל: תודה רבה.

נעמי בלומנטל: שרה כהן, תאמרי לנו איך אתם במשרד מתמודדים עם בעיה של עולים חדשים שנתקלים באסונות, והאם אתם סומכים על סל"ע או על עמותות אחרות?

נעמי בלומנטל: איך אתם רואים את הדברים?

שרה כהן: קודם-כל אני מוכרחה להגיד מה שאני גם משקפת לרות ולצוות שלה ואני גם אגיד את זה בפורום הזה.

שרה כהן: אני חושבת שהעבודה שנעשית על-ידם היא פשוט עבודת קודש.

שרה כהן: מדובר כאן בארגון שנותן מנשמתו ומסייע, מה שרבים אחרים לא יכולים לעשות מבחינת התמיכה הבלתי-פורמלית לעולים לאורך זמן.

שרה כהן: אני חושבת שזה הייחוד שלא קיים באף מערכת.

שרה כהן: זה באמת אחד מהגורמים היותר מרכזיים.

שרה כהן: אני רואה את העבודה בכל מה שקשור לנושא של עולים נפגעי פעולות איבה כעבודה משולבת ובשיתוף-פעולה של הרבה מאד מערכות ושירותים.

שרה כהן: זאת אומרת, ברגע שקורה איזה שהוא אירוע טראומטי לעולה, והוא עובר משבר, שהוא נדבך נוסף על משבר שהוא עוד לא התמודד אתו – משבר הגירה, אולי גם עם משברים נוספים שהוא עבר - יש זעזוע מאד רציני של המצב והדפוסים שהעולה פחות או יותר חי לפיהם עד כה, ומצבו קשה יותר ממצבם של אנשים נוספים שעברו אירוע טראומטי.

שרה כהן: במקום של משרד הקליטה אנחנו מפעילים, במסגרת המחלקה לשירותי רווחה, צוות של חמש עובדות סוציאליות מחוזיות.

שרה כהן: צריך לקחת בחשבון שמדובר רק בחמש, עובדת סוציאלית מחוזית אחת.

שרה כהן: ההתגייסות שלנו היא בדרך-כלל גם מיידית.

שרה כהן: אנחנו משתדלים להגיע לעולה, משתדלים לזהות גם מתוך המערכת שלנו אנשים קודמים שהכירו את העולה, וליצור איזה שהוא חיבור בהחלט גם יחד עם סל"ע.

שרה כהן: זאת אומרת, אנחנו משתדלים אפילו ב"און ליין" להעביר להם מידע על מי שאנחנו יודעים, וכנ"ל גם הם.

שרה כהן: הכוונה היא ליצור בכוחות משותפים איזו שהיא התייחסות לעולה ברגע שקורה לו משהו.

שרה כהן: יש קשרים ישירים בין העובדות שלי לבין נטלי.

שרה כהן: הכוונה היא באמת, ברגע שקורה איזה שהוא אירוע, ליצור התערבות שאני בהחלט מסייגת אותה, לפחות בטרמינולוגיה המקצועית שלי, כהתערבות פרטנית קצרת-מועד שממוקדת בפתרון בעיות.

שרה כהן: זאת אומרת, כיוון שיש לנו רק עובד סוציאלי אחד במחוז שעוסק במגוון הנושאים שעוסקים בנושא מצוקה, בוודאי אין לנו היכולות והכוחות ליצור תהליך של התערבות וליווי ארוך-טווח.

שרה כהן: זה לא במנדט שלנו.

שרה כהן: אנחנו צריכים להיות ערים גם ליכולות ולחסרים שלנו.

שרה כהן: לאחר שיוצרים קשר ראשוני עם המשפחה, הרצון שלנו בשלבים הראשונים הוא לנסות ולזהות את אותם תחומים שאין להם מענים, או במקומות אחרים לנסות וליצור תהליך, גם שלנו עם מערכות אחרות, וגם בתוך המערכת שלנו לנסות ולתת קפיצת מדרגה בהתייחסות במקרים הללו.

נעמי בלומנטל: אתם מעין משרד-על.

נעמי בלומנטל: האם אתם עובדים בשיתוף-פעולה עם מערכת החינוך או עם רשויות הרווחה באותו מקום?

שרה כהן: יש שיתוף-פעולה עם מרבית המערכות.

שרה כהן: צריך לקחת בחשבון מי הגוף המיניסטריאלי והאחראי.

שרה כהן: האחריות בגדול ולאורך זמן מבחינה מיניסטריאלית, למשל לגבי עולים נפגעי איבה, היא במסגרת השיקום בביטוח הלאומי, יש שם שתי יחידות שמטפלות:

שרה כהן: השיקום בביטוח לאומי בענף נפגעי איבה, שאנחנו גם אתם בקשרי עבודה טובים, ובמקרה של משפחות שכולות מדובר כאן בצה"ל וגם באגף השיקום במשרד הביטחון.

שרה כהן: אלה הגורמים שנוטלים את האחריות לקשר, לטיפול לאורך זמן.

שרה כהן: בגדול הם אלה שצריכים לתת את המעטפת הטיפולית ובאותם תחומים שצריך גם את המעורבות ואת הקידום שלנו, יש בהחלט התגייסות שלנו.

שרה כהן: אנחנו לא יכולים לבוא במקומם, וזה גם לא נכון לבוא במקומם.

נעמי בלומנטל: עם כל הכבוד שלנו לעמותת סל"ע, האם אין צורך שתהיה מעורבות – במקרה של חייל שנופל, אז יש המערכת גם של הביטוח הלאומי וגם משרד הביטחון שנכנסים באופן מיידי ויעיל, אבל כשזה קורה לאנשים שהם לא בתוך מערכת הביטחון, האם היה כדאי ליצור איזו שהיא מערכת גם במערכת האזרחית למקרים כאלה?

נעמי בלומנטל: אני שואלת את עצמי, דווקא במקרים של עולים חדשים, שזה המנדט שלנו כאן, שהוא שונה, כמו שאנחנו שומעים לגבי המשפחות הוותיקות יותר כשהמערכות מתחילות לפעול.

נעמי בלומנטל: אני מנסה למצוא את הטרמינולוגיה הנכונה, או את המענה הנכון שעשוי להיות.

נעמי בלומנטל: או שאנחנו אומרים: יש עמותת סל"ע והיא תעשה את זה.

נעמי בלומנטל: אז אם היא קיימת, צריך לתת לה איזה שהוא תקצוב.

נעמי בלומנטל: אומרים: נכון, יש עמותה וולונטארית שהיא לוקחת את הטיפול במקרים אלה על עצמה, אבל המערכות השלטוניות חייבות לתת את המענה שלהן.

נעמי בלומנטל: הפעילות הוולונטארית צריכה להיות תוספת ולא במקום.

נעמי בלומנטל: אני יזמתי בזמני הצעת-חוק, במסגרת הפעילות שלי בענין אלימות נגד נשים בוועדה לקידום מעמד האשה, שהתקבלה בסופו של דבר.

נעמי בלומנטל: הייתי הולכת לבקר משפחות ותיקים, ואז ראיתי מה קורה עם היתומים שנשארו, שהקצבה שהם מקבלים מהביטוח הלאומי היא אפסית.

נעמי בלומנטל: קצבת אלמנות שאירים זו הקצבה הנמוכה ביותר שיש במשק.

נעמי בלומנטל: הייתי באה לרשות המקומית, שואלת את ראש העיר ואת סגנו: מה אתה עושה עם הילדים?

נעמי בלומנטל: מה יהיה עם שעורים פרטיים?

נעמי בלומנטל: מה עם עזרה פסיכולוגית, וכיוצא באלה דברים, והוא השיב לי: תראי, בהתחלה ניתן קצת, אבל אחרי כמה זמן תישאר למשפחה רק קצבת שאירים, שזה כלום.

נעמי בלומנטל: בעקבות זה הגשתי הצעת-חוק, שנתקבלה, והילדים מקבלים היום קצבה, שהיא לא קצבה רגילה של שאירים אלא קצבה כמו שמקבלים נפגעי תאונות עבודה.

נעמי בלומנטל: אנחנו עובדים עכשיו על חוק לקליטת עלייה.

נעמי בלומנטל: יכול להיות שהעולים צריכים לקבל סיוע מיוחד במקרים כאלה.

נעמי בלומנטל: אולי נגיע לזה ואולי לא.

שרה כהן: מדינת ישראל, גם בהקשר של נפגעי איבה וגם בנושא של משפחות שכולות קיבלה החלטות ממוסדות, מסודרות.

שרה כהן: מבחינת המדינה יש כאן איזו שהיא התייחסות שמעוגנת בחוק.

נעמי בלומנטל: נכון.

שרה כהן: אין התייחסות במדינה למשברים או למקרים שונים של אזרחי המדינה שיכולים בסוגים רבים ושונים של אסונות או פגיעות, אם זה מחלה, תאונת דרכים, תביעה, שבעצם גם האנשים שנחשפים לזה בהחלט עוברים טראומה מבחינתם, אבל אין ראיית-גג של המדינה בענין הזה.

שרה כהן: בקשר לעולים שעברו טראומות מסוג אחר, ההתגייסות שלנו במשרד היא בהחלט התגייסות מתוך רצון לתת מענה על בסיס פרטני לכל מקרה.

שרה כהן: בגדול, בתוך מערכת מדינת רווחה, אי-אפשר לקחת את המשקל הרב שיש לארגונים וולונטאריים כחלק אינטגרלי מתוך מגוון השירותים שקיימים בתוך מדינה.

שרה כהן: זאת אומרת, צריך לקחת בחשבון, וזה קיים גם בארצות אחרות, שחלק נכבד מתוך המענים שניתנים לאזרחי המדינה ניתנים על-ידי N.G.O. , ויש להם מקום מאד נכבד בתוך כל מערך השירותים.

שרה כהן: זה גם חלק מההכרה, גם הפורמלית, של המשרד שלנו, בפעילות של סל"ע.

שרה כהן: זאת אומרת, חלק מהדרך שהמשרד שלנו מקבע את ההתייחסות שלו היא באמצעות תמיכה שלנו בפעילות שלהם.

נעמי בלומנטל: לשם כך אנחנו מקיימים את הישיבה.

נעמי בלומנטל: אני מכירה את זה.

שרה כהן: אני רוצה להסביר גם את הרציונל, שמערכת ממשלתית לא יכולה בחלק מן הדברים להיכנס למה שארגון וולונטארי יכול לעשות לאורך זמן.

שרה כהן: אבל מאותו רגע שיש גם הכרה בפעילות של הארגון מבחינת איזה שהוא נדבך מאד חשוב שהוא מקיים, נוצר גם דיאלוג ושיתוף-פעולה, שהמטרה שלו לקדם את הסיוע.

נעמי בלומנטל: כיושבת-ראש אגודת "אל-סם" אני מכירה איפה נכנסים הגופים הוולונטאריים כשהמדינה לא נותנת מענה.

נעמי בלומנטל: כפי שאמרתי, אנחנו עוסקים בחקיקת חוק קליטת עלייה ודיברנו על זה גם אתמול, שיהיה בו גם סל של טיפול פסיכולוגי.

נעמי בלומנטל: ייתכן שנצטרך להוסיף עוד נדבך, שאולי דווקא מבחינת עלות הוא לא יהיה כל-כך גבוה, אבל מבחינת המענה המיידי הוא כן יכול להיות במקום.

נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק את זה.

נעמי בלומנטל: חברת-הכנסת לנדבר, בבקשה.

סופה לנדבר: כפי ששמענו כאן, וזה נכון, האסון לא בוחר במי לפגוע.

סופה לנדבר: הוא מגיע ודופק בדלת, אפילו לא דופק ונכנס בסערה.

סופה לנדבר: אני התוודעתי לסל"ע לפני כמה שנים כאשר הייתי עולה חדשה, ואז זו היתה עדיין המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות.

סופה לנדבר: הספור שלי ידוע ואני לא רוצה לחזור עליו.

סופה לנדבר: אני רוצה לומר בקיצור שאז הייתי עולה חדשה ואני זוכרת את התמיכה שקיבלתי מהארגון, מחיים צ'סלר, ואחר-כך הוא הפך להיות ארגון אחר, שנתן סיוע ממשי מסוג אחר.

סופה לנדבר: אני זוכרת שבעקבות הרעש והלובי הציבורי הוא הפך לארגון שקט וצנוע שנותן עזרה כל-כך עמוקה, שאני כיושבת-ראש התאחדות עולי ברית-המועצות נתקלתי בזה לא פעם אחת.

סופה לנדבר: יכול להיות שהדינמיקה של החיים דורשת דווקא שאנחנו ניתן יותר תמיכה לארגון הזה, כמו שאת אמרת, גברתי היושבת-ראש, מועצות ועיריות ואנשי ציבור שנמצאים במשרד זה או אחר, גם עם הרבה רצון לא תמיד יכולים להיות במקום האסון הרבה מאד זמן.

סופה לנדבר: הם מנסים לעזור, אבל הם מוגבלים במתן העזרה, ואני חושבת שאנחנו צריכים לעזור לארגון לקבל תמיכה יותר ממשית.

סופה לנדבר: בזמן האחרון נתקלתי בארגון סל"ע ואני אומרת שהפעילות שלו לא רק מבורכת.

סופה לנדבר: זו פעילות כל-כך רצינית שנעשית בשקט ובצניעות, שבלי רות בר-און והמתנדבים והעובדים שלה אני חושבת שאלפי משפחות לא היו יכולות פשוט לחיות.

סופה לנדבר: בפסח עשינו קייטנה והגיעו אלינו ארבעה ילדים יתומים, שהאמא שלהם נפטרה שנה אחרי שהם הגיעו ארצה.

סופה לנדבר: הם נשארו עם אח בן 22.

סופה לנדבר: אנחנו התחלנו לפעול למען הילדים האלה, וראיתי שעובדת של המשרד הגיעה יום ולילה לקייטנה, שאלה והתעניינה.

רות בר-און: מתנדבת, בת שירות לאומי.

סופה לנדבר: כאשר המתנדבים של הארגון שלי נסעו אחרי הקייטנה למשפחה, הם ראו שבעצם לא עוזבים את הילדים ומתעניינים בהם.

סופה לנדבר: עכשיו הם כבר דאגו שלילדים תהיה קייטנה בקיץ.

סופה לנדבר: הארגון שלי הביא עכשיו 25 יתומים ממוסקבה.

סופה לנדבר: אני אומרת שהענין של ילדים ושל נפגעים הוא מאד-מאד קשה.

סופה לנדבר: אתם זוכרים את המקרה שהרגו ילד על-יד החלון של האמא.

סופה לנדבר: האם חד-הורית היתה צריכה לשים מצבה על הקבר ולא היו לה כמה אלפי שקלים.

סופה לנדבר: רות בר-און דאגה למצבה, יחד אתנו.

סופה לנדבר: אני אמרתי לרות שניתן לאמא צ'ק, ויכול להיות שנזמין עתונאים, כי אני חושבת שצריכה להיות הערכה לא רק כאשר מישהו מגיע ביום הטראגי, אלא גם הערכה לעבודה היום-יומית הקשה.

סופה לנדבר: רות אמרה: לא, מה פתאום?

סופה לנדבר: אני לא מגיעה.

סופה לנדבר: אבל הצ'ק הגיע בזמן לעיריית אשדוד, ובעיריית אשדוד גילו שקיימת רות בר-און.

סופה לנדבר: אתם זוכרים את שי כהן שנפצע בראשו וראש הממשלה ואשתו ביקרו אותו.

סופה לנדבר: מי דאג לו? – סל"ע – התאחדות יוצאי ברית-המועצות.

סופה לנדבר: וסל"ע גם ממשיכה לדאוג לו.

סופה לנדבר: אני אומרת שלארגון כזה מגיעה תמיכה מאד-מאד רצינית.

סופה לנדבר: הם לא צריכים לדאוג איך ומאין מגיעים כספים.

סופה לנדבר: הם דואגים לאנשים שנפגעו וזקוקים לעזרה, ואנחנו צריכים לדאוג שהם לא יגיעו לכאן אלא שיקבלו את התמיכה באופן ישיר מוועדה זו או אחרת.

סופה לנדבר: הם צריכים תמיכה שנתית מאד-מאד רצינית, וזאת צריכה להיות כבר הדאגה שלנו.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין שיש כאן מתנדבים רבים מעמותת סל"ע, ובראשם המנכ"ל רות בר-און.

נעמי בלומנטל: נמצא אתנו גם יושב-ראש העמותה פרופ' דן עמיר.

נעמי בלומנטל: הייתי רוצה לשמוע את מנלבש אברהם, יוצאת אתיופיה, שבתה נרצחה על-ידי הבעל בנובמבר 1997.

נעמי בלומנטל: נותרו חמישה ילדים בגיל ארבע עד עשר, נכדיה של מנלבש, אותם היא מגדלת לאחר רצח בתה ומאסרו של האב.

נעמי בלומנטל: למנלבש יש ילדים משלה, ואחת מהן היא אורנית שנמצאת כאן אתנו.

נעמי בלומנטל: המשפחה גרה בראשון-לציון.

מנלבש אברהם: (דבריה מתורגמים על-ידי משה באטה) יש לי קשיים רבים מאד לגדל את הנכדים.

מנלבש אברהם: אני עצמי מרגישה לא טוב, אבל בזכות האנשים שתומכים בי ומעודדים אותי אני מגדלת את הילדים.

נעמי בלומנטל: כשהאסון קרה, מה בדיוק קרה באותו זמן?

נעמי בלומנטל: מה קרה באופן מעשי, פתאום הילדים היו אצלך?

נעמי בלומנטל: מי עזר לך באותו רגע, ומי דאג אחר-כך לכל הסידורים של לוויה וכו'?

מנלבש אברהם: אני לא זוכרת מי סייע לי באותו יום, כי הייתי בהלם.

מנלבש אברהם: הוא רדף אחרי הבת כדי לרצוח אותה.

מנלבש אברהם: אני לא זוכרת מי היה אתי באותו רגע ומי טיפל בילדים.

מנלבש אברהם: גם השכנים היו, לא אתיופים, שסייעו ותמכו.

נעמי בלומנטל: מה הן הבעיות העיקריות שיש לך עם גידול הילדים?

מנלבש אברהם: הילדים קטנים ואני מתמודדת עם בעיה לא קטנה, אבל לצדי עומדים מיכה פלדמן ועטרה רפפורט, בת שרות לאומי, שמטפלת בהם ומשחקת אתם.

מנלבש אברהם: בזכותם אני מתמודדת עם הבעיה.

מיכה פלדמן: אולי אורנית תוסיף משהו לגבי הסיוע.

אורנית אברהם: לילדים יש מסגרת אחרי בית-הספר, שלוש שעות בכל יום.

אורנית אברהם: הילדים חוזרים מבית-הספר ויודעים לאן ללכת.

אורנית אברהם: אם לא היתה להם מסגרת הם היו מסתובבים ברחוב.

אורנית אברהם: בת מהשרות הלאומי עוזרת להם בשיעורי בית.

אורנית אברהם: אמא שלי לא יודעת עברית והיא לא יכולה לעזור להם בשיעורי בית.

אורנית אברהם: גם אני לא מספיקה להיות עם כולם.

אורנית אברהם: בכל בעיה אני פונה למיכה.

אורנית אברהם: אני מרגישה שיש לי אל מי לפנות והוא נענה לכל הבקשות.

משה באטה: אני מכיר את רות באופן אישי.

משה באטה: כשאני כארגון לא יכולתי פעם לסייע למשפחה יוצאת אתיופיה, פניתי אליה והיא לא היססה רגע, הגיעה ועזרה למשפחה.

משה באטה: יישר כוח לך, את עושה עבודת קודש.

רות בר-און: תודה.

אנה איסקובה: אני מכירה ומוקירה את העבודה של הארגון הזה עוד לפני העלייה הזאת.

אנה איסקובה: גם אז היו להם זכויות גדולות, אם כי בשטח אחר.

אנה איסקובה: בתור עתונאית ועורכת חקרתי גם מקרי חירום בקרב עולים וגם לא בקרב עולים.

אנה איסקובה: אני רוצה להגיד שהמצב, גם בקרב לא-עולים, לא משופר כל-כך, מפני שאין כל רישום-על שיאחד את המאמצים של רשויות רבות.

אנה איסקובה: יש דברים שניתנים בחוק ובתקנות, יש דברים שניתנים על-ידי מועצות מפני שהן רוצות; יש דברים שניתנים על-ידי פוליטיקאים, מפני שהם רוצים; יש דברים שניתנים על-ידי מתנדבים, אבל אין רשות שמארגנת את כל הדבר הזה ולאורך זמן מנסה להגיע לתוצאות של מצב חירום.

אנה איסקובה: העולים נמצאים במצב שהוא מצב פלוס למצב חירום רגיל.

אנה איסקובה: אני זוכרת שראיינו די הרבה אנשים שעברו פיגועי טרור או מצבים קשים במשפחה.

אנה איסקובה: יש שם בעיות לא רק של שפה והבנה, או בעיות של כסף מיידי.

אנה איסקובה: יש שם התחייבויות, משכנתאות ועוד, שבשביל בן הארץ זאת לא הבעיה העיקרית, כי יש לו משפחה, יש דרכים לפתרון הבעיה וכך הלאה.

אנה איסקובה: פה הכל הופך לאסון אחד גדול שאין בו יד מכוונת, כי התשלומים נמשכים, הדרישות נמשכות, פה אסון ופה מעקלים והבלאגאן הוא נוראי.

אנה איסקובה: אני זוכרת מקרה של בחורה בשם סוניה שרצתה להיות רקדנית ונכנסה למצב הזה לאחר אסון האוטובוס.

רות בר-און: היא מתנדבת מאד מסורה שלנו.

רות בר-און: לא רצינו להוציא אותה מהעבודה ולכן היא לא באה לכאן.

אנה איסקובה: הספור של סוניה הוא שהחיים נקטעים במצב מסוים, ואליו מתלוות כל הבעיות הנוספות.

אנה איסקובה: עד כמה שאני זוכרת את המקרה, המצב היה שסל"ע הגיע לאחר זמן שאף אחד לא הגיע אליה.

אנה איסקובה: אבל אני לא חושבת שהטיפול בעולים צריך להינתן על-ידי רשות נפרדת, ואני לא מתכוונת לסל"ע, כי יש דברים שניתנים לכל אדם שנפגע בצורה כזאת או אחרת מדברים שאנחנו מגדירים אותם כאסון.

אנה איסקובה: יש דברים נוספים שאותם צריך לתת בתוספת.

אנה איסקובה: במדינות רבות יש רשות לאומית למקרי חירום שמנהלת את המקרה מלמעלה, עד הסוף.

אנה איסקובה: כמובן שהיה טוב אם ברשות כזאת היתה מחלקה או חלק שמטפל ספציפית בעולים עם בעיות כאלה.

אנה איסקובה: דרך אגב, בקנדה יש רשות מיוחדת לטיפול במצבי חירום בקרב מהגרים.

אנה איסקובה: גם שם היא חצי וולונטארית אבל נתמכת באופן מלא על-ידי הממשלה.

אנה איסקובה: כך שצריך להיות איזה שהוא דבר ממוסד.

אנה איסקובה: אני מבינה את הצורך הראשון להבטיח לפחות לסל"ע תקצוב רציף ומלא לצרכיה.

אנה איסקובה: אני חושבת שזאת לא המלה האחרונה בכל הספור הזה.

אנה איסקובה: אני חושבת שהמודל צריך להיות בכל-זאת גם שאיפה לרשות לאומית לענייני חירום.

אנה איסקובה: יש לנו מספיק מקרי חירום כאלה או אחרים, ועל-ידה רשות, או בנפרד, רשות לטיפול במקרי חירום, כאשר סל"ע תהיה אחת מהזרועות שלה, אבל אם זה יימשך כך, נצטרך להרחיב את סל"ע עד לגודל של מיניסטריון.

סופה לנדבר: מהו גודל התמיכה שאתם מקבלים?

רות בר-און: ממשרד הקליטה קיבלנו בשנה שעברה 12% מהתקציב, שהיה 250 אלף שקל, ומהסוכנות היהודית קיבלנו בשנה שעברה 200 אלף שקל.

רות בר-און: היתר אלה תרומות שאנחנו מגייסים בקשיים רבים מאד.

ד"ר ברוך אייל: אנחנו מקדישים חלק גדול מהאנרגיות להשגת תרומות.

רות בר-און: התקציב שלנו השנה הוא 3.5 מיליון שקל.

רות בר-און: השבוע הגשנו בקשה לוועדת התמיכות של משרד הקליטה, כך שאנחנו לא יודעים בדיוק מה יקרה.

רות בר-און: יש לנו כ-400 מתנדבים בכל רחבי הארץ, מתוכם יש 12 מתנדבים שממש עסוקים יום ולילה.

רות בר-און: נמצאת פה לאה בלושטיין שהיא מתנדבת שלנו במשך שנים רבות - - -

מיכה פלדמן: אצלנו היא כל הזמן והיא מתנדבת בבית.

רות בר-און: נכון, היא מתנדבת בבית.

רות בר-און: לא אציין את כולם, אבל נמצאת פה ד"ר צביה שפירא שהיא גם כן מוסד בפני עצמו, ואני מקווה שתהיה לה גם זכות דיבור כדי לספר לכם מה היא מבצעת.

רות בר-און: נמצאים פה גם משה כנפי ובנות שירות לאומי, ואלה קצת מהמתנדבים שבחלקם, כמו אנה, הם נפגעים שמאוחר יותר הפכו למתנדבים.

רות בר-און: שלא לדבר על המתנדבים המקצועיים כמו ד"ר חנוך או ד"ר שויפמן או ד"ר מושינסקי שהם פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עורכי-דין ואחרים שנותנים את השירותים שלהם ללא שכר, וקשה אפילו לתאר את גודל התרומה שלהם.

נטאשה קורץ: יש לנו מתנדבים לא רק מקצועיים.

נטאשה קורץ: יש לנו מתנדבים כמו דן עמיר, שהוא יושב-ראש הוועדה שלנו, וד"ר ברוך אייל, שאני לא יכולה לא להזכיר את השמות שלהם.

ויקטור בריילובסקי: אני מכיר את השם רות בר-און עוד משנת 1970 כשהייתי ברוסיה וידעתי על הפעולות של המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות.

ויקטור בריילובסקי: כשבאתי ארצה הכרתי את רות, ועכשיו היא נראית בדיוק כמו לפני 15 שנה.

רות בר-און: תודה ויקטור.

ויקטור בריילובסקי: זאת אומרת שלעבודה הזאת יש איזו שהיא עדיפות.

ויקטור בריילובסקי: אני עוד רוצה לומר שגם בשנות השבעים והשמונים כל העבודה של המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות היתה מאד מבורכת ואנחנו הרגשנו בעבודה הזאת כל יום וכל חודש בברית-המועצות, ואני חושב שבכל ההצלחה של ספור יהודי ברית-המועצות יש תרומה מאד חשובה של הארגון הזה.

ויקטור בריילובסקי: עמותת סל"ע עוסקת כעת בתחום מאד-מאד חשוב.

ויקטור בריילובסקי: תהליך הקליטה כשלעצמו הוא קשה.

ויקטור בריילובסקי: גם כשאין שום טראגדיה והכל הולך כאילו בצורה מאד חלקה, הקליטה היא דבר מאד קשה גם מבחינה פסיכולוגית.

ויקטור בריילובסקי: לאנשים יש משברים פסיכולוגיים, אפילו כשהכל בסדר, וכשיש איזה שהוא אסון בדרך, זו כבר סיטואציה שהבן-אדם או המשפחה לא יכולים להתגבר עליה בלי סיוע מאד משמעותי.

ויקטור בריילובסקי: זה טוב מאד שהארגון מבוסס על עבודה של מתנדבים, כי אני מאד חושש שאם ארגון ביורוקרטי יטפל במקרים כאלה, זה יכול להיות עוד אסון בנוסף לאסון שיש במשפחה.

ויקטור בריילובסקי: זאת אומרת, אנחנו צריכים לתת תמיכה מאד גדולה ורחבה לארגון סל"ע ואנחנו באמת צריכים למצוא מקורות תקציביים חדשים.

ויקטור בריילובסקי: אני יודע את כל הספור של התקציבים שלהם ואני יודע שחלק גדול מזמנה של רות בר-און ושל עוד כמה אנשים הולך למציאת מקורות תקציביים, וזאת בדיוק הנקודה שאנחנו צריכים לעזור, כי יש מתנדבים שמוכנים לעבוד, אבל אנחנו צריכים לעשות את החלק שלנו ולעזור להם.

נעמי בלומנטל: תודה.

נעמי בלומנטל: אילנה בן-שחר, עובדת סוציאלית ראשית של משרד הבריאות, בבקשה.

אילנה בן-שחר: אני מכירה את הארגון לפני ולפנים וגם התנסיתי הרבה מאד בזכות הקשרים שלי עם הארגון בפעולה עצמה, במיוחד בבתי-חולים כשהיו פיגועים המוניים כשהם מגיעים עוד לפני שכל אחד אחר מגיע.

אילנה בן-שחר: הבעיה היא שלעתים על-מנת לקבל מידע סודי על אותם אנשים שהגיעו לבית החולים, הם מפעילים כל מיני אמצעים מאד מתוחכמים, שאני במסגרת העבודה הציבורית שלי, גם כשעבדתי בבית-חולים יכולתי לסייע בפינה הקטנה שלי אבל לא ב-25 בתי-חולים, והם היו צריכים להפעיל את הקשרים האישיים שלהם על-מנת להגיע לאותם אנשים על-מנת שישחררו את הצוות לפעולה שוטפת ולא יתחילו להתעמת עם הגברת שיושבת לידי או עם כל אחד אחר שצריך גם את השפה, גם התייחסות וגם את הפעילות האינטנסיבית שלהם, וזאת בעיה יותר שלנו כמוסדות אולי באופן פורמלי לאפשר את הכניסה, או להגדיר, או במסגרת חוק כיצד אפשר לתת מידע באופן פורמלי, שהוא לא מידע על אותם עולים למיניהם שנפגעו, על-מנת שהם יתייצבו ויגיעו ליעדם במסגרת הזיהוי שלהם או כניסה של מתנדבים לבתי-חולים.

נעמי בלומנטל: בהחלט העלית שאלה חשובה.

נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק את זה, מי מקבל מידע חסוי.

אילנה בן-שחר: אנחנו עובדים עכשיו במשרד הבריאות על נוהל של כניסת מתנדבים למתקנים רפואיים, אבל עדיין אלה מתנדבים מוכרים וידועים במקום, ואז נצטרך את הרשימה של כל הארגונים.

אילנה בן-שחר: אני גם אחראית על נושא ההתנדבות במשרד, לעשות עם זה משהו יותר פורמלי על-מנת לסייע ולאפשר להם להיכנס, כי אין אף אחד שיכול לעשות את העבודה שלהם.

שרה כהן: יש כאן מבחינתנו העברת מידע שהוא ממש דחוף.

שרה כהן: זאת אומרת, ברגע שנודע לנו משהו אנחנו מייד מעבירים את המידע.

שרה כהן: הענין הוא שאילנה בן-שחר משקפת בעיה בהעברת מידע לא רק למערכות של מתנדבים אלא גם לנו.

שרה כהן: לדוגמה , גם כשהיינו מעורבים במערך עירוני שמוקם בעת פיגוע, גם לנו כמערכת שהיא מערכת ממשלתית ביורוקרטית יש הרבה מאד חסימות ועצירות בהעברת מידע.

שרה כהן: זאת אומרת שהרבה מאד זמן הולך גם לנו כמערכת שלכאורה כן אמורה לקבל מידע.

שרה כהן: אנחנו משתדלים ליצור דרכים שונות גם באמצעות פנייה למוסד לביטוח לאומי, אבל גם פה, לדוגמה, המוסד לביטוח לאומי באמצעות המערכת שלו מקבל את המידע לא תמיד באופן מיידי אלא עוברים שם שני מהלכים.

נעמי בלומנטל: אני חושבת שהגורמים הראשוניים הם המשטרה, אם זה אירוע פלילי או תאונת דרכים.

שרה כהן: נוצר איזה שהוא מודל עבודה עירוני, שלא תמיד האחריות היא על גורם כזה או אחר.

שרה כהן: זאת אומרת, יש רשויות מסוימות שהאחריות נופלת על מח' הרווחה, יש רשויות אחרות שהאחריות נופלת על מערכת אחרת, ויש כאלה שמייד נכנס המוסד לביטוח לאומי.

שרה כהן: יש קונסטלציות ארגוניות שונות, שלא תמיד אפשר לזהות מייד מי הגורם שיכול-מוכן לתת את המידע, ויש בזה די הרבה בעיות, כי לא תמיד המידע ברור.

נעמי בלומנטל: אני התכוונתי לפתח את הישיבה הזאת מעבר להבעת הערכה והוקרה לעמותת סל"ע, והנה מתגלה פה משהו שהוא באמת בעייתי.

נעמי בלומנטל: איך אתם בכלל יודעים שקורה משהו?

שרה כהן: אנחנו חוברים ישר למטה העירוני.

שרה כהן: תלוי איך המקרה מפורסם, אם זה באמצעי התקשורת, אם זה פיגוע שמייד מדווח.

שרה כהן: כל מקרה לגופו.

נעמי בלומנטל: נצטרך להכניס כנראה איזה שהוא נוהל וננסה לראות איך לעבוד עליו.

נעמי בלומנטל: כשקורה משהו, בדרך-כלל המשטרה היא הראשונה שיודעת על כך, אם זו תאונת דרכים או אירוע פלילי, או מערכות הביטחון, או מערכות הבריאות, וכשמדובר בעולה חדש צריך לראות מה יהיו ההנחיות שהוא מקבל.

נעמי בלומנטל: למעשה אנחנו רואים פה לאקונה רצינית מאד, איך אפשר יהיה לעזור לעולים חדשים?

נעמי בלומנטל: אני אוציא כמה מכתבים למערכות הבריאות, ביטחון הפנים ועוד.

שרה כהן: מידע מועבר באיזה שהוא מנגנון מסודר רק כשמדובר בפיגוע, אבל לא במקרים של אסונות, תאונות.

שרה כהן: בנושא של תביעה יש כעת במשרד הפנים גורם שמרכז את זה מייד, ואני חושבת שפה אין בעיה בקבלת מידע.

נעמי בלומנטל: אנחנו נבדוק ברשויות השונות מה באמת קורה.

נעמי בלומנטל: כי אני אומרת לעצמי, יפה מאד, סל"ע עושים עבודה מצוינת, אבל אם מחר סל"ע לא יהיה יותר, מה יקרה?

נעמי בלומנטל: רשויות המדינה לא יכולות לסמוך על סל"ע.

נעמי בלומנטל: אנחנו יכולים לבקש תורמים, אנחנו יכולים להטיל עליהם.

שרה כהן: צריך להפריד בין רמה של התערבות, שהיא מיידית, של כל המערכות והשירותים במקרים שהם יותר כבדים, לבין המקרים הפרטניים.

שרה כהן: זאת אומרת, כשקורה אסון במקום כזה או אחר, מבחינת הנגישות המיידית של המערכת ושל השירותים.

שרה כהן: במקרים של פיגועים או אסונות, או כשזה קורה בצה"ל יש התגייסות מיידית של המערכת אצלם.

שרה כהן: אחד המשפטים ששמענו כל הזמן הוא בענין סודיות וצנעת הפרט.

שרה כהן: אני מצאתי את עצמי, גם כשאני מדברת עם קולגות ב"הדסה" או במקומות אחרים, שהם לא מוכנים לתת מידע אפילו כשאני פונה כעובדת סוציאלית, והם פשוט עושים חסימות מידע בעיקר בקטע של צנעת הפרט, חוק זכויות החולה.

שרה כהן: פשוט חוסמים מידע.

פאני מודילבסקי: אני אספר על המקרה שקרה לנו במשפחה.

פאני מודילבסקי: אנחנו הגענו ארצה לפני עשר שנים, אני, בעלי ושני הבנים שלנו.

פאני מודילבסקי: לפני כמה שנים, בני הגדול עבד בקייב.

פאני מודילבסקי: הוא היה אזרח ישראלי ואשתו לא, ושם נולדה להם בת.

פאני מודילבסקי: הוא היה שם כמה שנים.

פאני מודילבסקי: ב-1.9.98 קרה לנו אסון, רצחו את בני ואת כלתי בקייב.

פאני מודילבסקי: אנחנו נסענו לשם, קברנו את הבן ולקחנו את הנכדה בת הארבע אתנו לארץ.

פאני מודילבסקי: אנחנו מגדלים אותה.

פאני מודילבסקי: אנחנו גרים בראשון לציון.

פאני מודילבסקי: אני בטוחה שאי-אפשר לעזור לנו בסבל שלנו, אבל אני בטוחה שאפשר לטפל בבעיות של בן-אדם שקרה לו אסון, וזה מה שעושים בסל"ע, גם לנו.

פאני מודילבסקי: כשהגענו לארץ רק בכיתי, כי מה יכולתי לעשות?

פאני מודילבסקי: באה אליי חברה ונתנה לי את מספר הטלפון של סל"ע, ואמרה לי שהם עוזרים.

פאני מודילבסקי: אמרתי לעצמי: מה הם יכולים לעזור לי במצבי?

פאני מודילבסקי: אבל לפני שנתיים התקשרתי ונתנו לי את מספר הטלפון של אנה, שעכשיו אני רואה אותה בפעם הראשונה, וסיפרתי לה מה קרה.

פאני מודילבסקי: היא אמרה לי: עוד מעט אשה בשם רותי תתקשר אלייך.

פאני מודילבסקי: התקשרה אשה בשם רותי, שאמרה לי בעדינות: תספרי לי, אני יודעת שזה קשה לך.

פאני מודילבסקי: שאלה ראשונה שלה היתה: את נפגשת עם פסיכולוג?

פאני מודילבסקי: אני לא ידעתי מה אני צריכה.

פאני מודילבסקי: אמרתי: כן, היתה לנו פגישה אחת עם פסיכולוג, אבל הבעיה היא שהילדה לא דיברה מלה עברית ולכן הייתי צריכה פסיכולוג שמדבר רוסית.

פאני מודילבסקי: המליצו לנו על פסיכולוגית ממוסקבה, אבל היא לא עובדת עם קופת-חולים כללית.

פאני מודילבסקי: בקופת-חולים אין אף פסיכולוג שמדבר רוסית.

פאני מודילבסקי: פנינו באופן פרטי ושילמנו 220 שקל, וזה לא בשבילנו.

פאני מודילבסקי: כשרותי שאלה אם היינו אצל פסיכולוג עניתי לה שהיתה פגישה אחת אבל אין לי אפשרות להמשיך.

פאני מודילבסקי: היא שאלה: היא מתאימה?

פאני מודילבסקי: עניתי: כן, היא מתאימה.

פאני מודילבסקי: והיא אמרה: אז תפנו אליה כמה שאתם צריכים.

פאני מודילבסקי: זאת היתה עזרה ראשונה.

פאני מודילבסקי: היו לנו עשר פגישות ואחר-כך הפסיכולוגית אמרה: איזה ארגון זה שהתקשר מייד ושילם, והכל בלי ביורוקרטיה.

פאני מודילבסקי: זה דבר אחד.

פאני מודילבסקי: אחרי יומיים רותי באה אלינו, עם חיוך ועם מתנות לנכדה, כמו אור.

פאני מודילבסקי: היא ישבה אצלנו אולי שעתיים, ראתה תמונות, דיברנו אתנו ועם הילדה והתעניינה בבעיות שלנו.

פאני מודילבסקי: היא נכנסה ללב.

פאני מודילבסקי: אחרי כמה ימים באה נטלי וגם כן היתה אתנו כמה שעות, עם לב.

פאני מודילבסקי: אף אחד מעיריית ראשון-לציון לא בא.

פאני מודילבסקי: אחרי כמה ימים הם התקשרו אליי ואמרו: תבואו לתחנת הרכבת לפגוש מישהו.

פאני מודילבסקי: בעלי, הילדה ואני הגענו לשם וראינו אותם שם, ועוד אנשים.

פאני מודילבסקי: הגענו למשרד בתל-אביב וראיתי שם אנשים, סבתות כמוני.

פאני מודילבסקי: עשו בינינו הכרה.

פאני מודילבסקי: מלבדי היו עוד חמש משפחות.

פאני מודילבסקי: כל אחד מאתנו סיפר על האסון שלו ושמתי לב שאני לא לבד עם האסון שלי.

פאני מודילבסקי: חשבתי שהמצב שלי יותר גרוע.

פאני מודילבסקי: מאוחר יותר היה לנו יום נופש וטיול בככר המדינה.

פאני מודילבסקי: אני מספרת לכם את כל זה כדי שתבינו כמה הם חושבים עלינו.

פאני מודילבסקי: היתה לנו שיחה עם פסיכולוג, ישבנו יחד ודיברנו על הבעיות שלנו.

פאני מודילבסקי: היו גם המטפלות, הילדים, היו משחקים.

פאני מודילבסקי: הכל היה מאד מסודר.

פאני מודילבסקי: לא חשבנו על נופש אבל קיבלנו יום נופש.

פאני מודילבסקי: אני התרשמתי כל-כך מהפגישה הזאת שכאשר הגעתי הביתה כתבתי שיר "חמש זקנות", שאחר-כך תורגם לאנגלית ולעברית.

פאני מודילבסקי: נוצר קשר עם הסבתות.

פאני מודילבסקי: כתבתי על מה שקרה לכולנו ובפירוש צריך להמשיך לחיות.

פאני מודילבסקי: המצב שלנו, הסבתות, הוא קצת מיוחד.

פאני מודילבסקי: סבל הוא סבל, אבל אין לנו אפשרות, אין לנו זכות לשכב הרבה זמן ולבכות, כי אנחנו צריכים לגדל ילדים.

פאני מודילבסקי: הילדה רואה שאני בוכה והיא אומרת: סבתא, את כל-כך לא יפה, אני מתביישת אפילו ללכת אתך.

פאני מודילבסקי: היא רוצה על-ידה אדם צעיר.

פאני מודילבסקי: יש לנו הרבה בעיות ואנחנו צריכים להיות חזקים.

פאני מודילבסקי: למשל, אנחנו לא יכולים לקבל טיפול פסיכולוגי.

פאני מודילבסקי: הילדה במצב קשה, וגם אני.

פאני מודילבסקי: רותי שילמה בעד הפגישות עם הפסיכולוג.

פאני מודילבסקי: פניתי לקופת-חולים והם אמרו לי שהם לא יכולים לממן לי פסיכולוג רוסי.

פאני מודילבסקי: זה חשוב מאד.

פאני מודילבסקי: חצי שנה לא קיבלנו עזרה רפואית לילדה, כי לא היתה לה תעודת זהות.

פאני מודילבסקי: שילמתי בעד הכל באופן פרטי.

פאני מודילבסקי: רציתי לקבל תעודת פטירה של הבן ובמשך חצי שנה לא הצלחתי לקבל אותה ממשרד הפנים.

פאני מודילבסקי: לא ידעתי למי לפנות.

פאני מודילבסקי: בשעה עשר התקשרתי לעדה, עובדת בסל"ע, ובשעה שתיים תעודת הפטירה כבר היתה בבית שלי.

פאני מודילבסקי: אני רוצה לסיים ולומר שאין לי מלים על התמיכה שאנחנו מקבלים.

פאני מודילבסקי: הם פשוט עוזרים לנו להישאר בחיים.

פאני מודילבסקי: זה יותר ממגן דוד אדום, כי הוא נותן עזרה חד-פעמית, ואילו הם נותנים עזרה ראשונה וממשיכים כל הזמן הלאה.

פאני מודילבסקי: לכן, אם מגיעה למישהו תמיכה מכל העולם, רק להם היא מגיעה.

נעמי בלומנטל: זו באמת פגישה קצת מיוחדת.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לעדכן את חבריי חברי הכנסת.

נעמי בלומנטל: גם אני מאד פעילה בארגונים, ובוודאי חברי כנסת אחרים ואנשי ציבור בארגונים שונים.

נעמי בלומנטל: לארגון בכלל יש נטייה לשמור על עצמו.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין שאנשי סל"ע מגיעים לכל מקום במקרה אסון.

נעמי בלומנטל: אני רוצה לציין עוד תופעה שקשורה לעמותת סל"ע ולהעריך גם אותה.

נעמי בלומנטל: הם קמו כמועצה ציבורית למען יהודי ברית-המועצות ופעלו הרבה מאד בתחום הזה, ועוד ידובר על כך בהסטוריה.

נעמי בלומנטל: אבל היה להם הכשרון והיכולת, ואני חושבת שצריך ללמוד את זה, זה יכול להיות מודל איך ארגון בוחן ושואל את עצמו: מה התפקיד שלי מהיום לאחר שהתפקיד המסוים שלי נגמר.

נעמי בלומנטל: יש הרבה מאד ארגונים שממשיכים, שומרים על המגנון ומבקשים הקצבות, למרות שהארגון הפסיק לבצע את הפעילות החיונית.

נעמי בלומנטל: אני חושבת שראוי ללמוד מכם איך בשלב מסוים עצרתם ואמרתם: רגע, מהו הדבר החשוב ביותר שעומד על סדר-היום ושאיננו מטופל?

נעמי בלומנטל: והם עלו על מצוקה, שאנחנו רואים עכשיו שבלעדם העזרה הזאת לא היתה קיימת.

נעמי בלומנטל: במהלך הישיבה שמענו מפי האנשים עצמם על המקרים הקשים מאד שלהם ואיך סל"ע הגיע אליהם.

נעמי בלומנטל: אבל אני בכל-זאת מנסה למצוא איפה רשויות המדינה?

נעמי בלומנטל: אם סל"ע לא היתה קיימת, מי ייתן טיפול פסיכולוגי ומי יממן אותו?

נעמי בלומנטל: כשנדון בחוק לקליטת עלייה נעלה את השאלה אם יש צורך ברשות נפרדת לעולים חדשים במצבי חירום.

נעמי בלומנטל: לדוגמה, כשקורה אסון לאנשי שירותי הביטחון, יש להם מענה, המערכות פועלות, וכשזה קורה לעולה חדש או לאזרח מן השורה, אנחנו לא יודעים אם המערכות פועלות.

נעמי בלומנטל: לכן, במסגרת המנדט שיש לנו אנחנו בוחנים את זה לגבי עולים חדשים.

נעמי בלומנטל: אחת הבעיות שעלתה היא הדיווח, מה קורה עכשיו.

נעמי בלומנטל: אילנה בן-שחר סיפרה לנו שסל"ע עושים עבודת בילוש איך להגיע לאנשים שהם רוצים לעזור להם.

נעמי בלומנטל: אז יש בעיה של צנעת הפרט, חסימת מידע וחוק זכויות החולה, ונוצרת בעיה איך הם יידעו בכלל.

נעמי בלומנטל: אנחנו אומרים שהעולים החדשים נמצאים במצוקה יותר גדולה, והשאלה היא איך להגיע אליהם?

נעמי בלומנטל: אני אפנה לרשויות השונות ואשאל אותן בענין הזה, ולאור המידע שנקבל נראה איך אפשר לגבש מערכת, למשל, שמשרד הקליטה ישמע על אותם מקרים, והוא אחר-כך יחליט איך לנתב את המשך הפעילות.

נעמי בלומנטל: אנחנו בוחנים היום את התפקוד של המערכות השונות ושל עמותת סל"ע, ואם מחר הם יהיו פחות אפקטיביים, מי יעשה את העבודה הזאת?

אנה איסקובה: וגם התקצוב.

נעמי בלומנטל: ובוודאי התקצוב.

נעמי בלומנטל: פרופ' עמיר, בבקשה.

פרופ' דן עמיר: קודם-כל תודה ליושבת-ראש הוועדה שזימנה אותנו לכאן.

פרופ' דן עמיר: אנחנו תמיד נמצאים בבעיה, כמו שגם צויין.

פרופ' דן עמיר: מצד אחד אנחנו מאד לא רודפי פרסומת אלא בורחים ממנה, מכמה סיבות.

פרופ' דן עמיר: סיבה אחת היא פשוט האופי ההתנדבותי של הדבר, שאנחנו עושים אותו ללא שום כוונה לקבל גם לא פרסומת.

פרופ' דן עמיר: שנית, אנחנו תמיד נמצאים במאזן של חששות.

פרופ' דן עמיר: מצד אחד אנחנו רוצים לפעול ככל היותר ותמיד אנחנו פוחדים שלא נוכל לעמוד בכל הצרכים שגדלים והולכים, כי הטיפול שלנו הוא מתמשך, מתחילים עם משפחות ולא זונחים אותן, וההיקף גדל והולך.

פרופ' דן עמיר: לכן תמיד נמצא פה איזה שהוא מאזן של הרצון שיידעו עלינו ושנוכל לעזור, ומצד שני שלא נהיה לגוף שצריך לטפל באסונות של 20% מהמדינה, שזה דבר לא קטן.

פרופ' דן עמיר: איך אפשר לעזור לנו?

פרופ' דן עמיר: בדברים קטנים.

פרופ' דן עמיר: התפקיד שממלא סל"ע הוא תפקיד של ארגון התנדבותי.

פרופ' דן עמיר: המנגנון הממשלתי אף פעם לא יוכל לתת את היחס האישי הזה, הפרטני.

פרופ' דן עמיר: אני חושב שזה חשוב גם בשבילנו, לא רק בשביל העולים.

פרופ' דן עמיר: אני חושב שהתרומה הנפשית שסל"ע תורמת לנו, וצריכה לתרום לציבור הישראלי היא לא פחות חשובה מאשר התרומה שהיא תורמת לעולים.

פרופ' דן עמיר: אבל בכל-זאת אנחנו הרבה פעמים נתקלים בדברים שהיה מוטב שסל"ע לא היתה צריכה לדאוג להם.

פרופ' דן עמיר: למשל, בין כל הסיוע שאנחנו נותנים מבחינה כספית, אחוז לא קטן ניתן להקמת מצבות.

פרופ' דן עמיר: זה קצת אבסורדי שארגון וולונטארי צריך לשלם עבור הקמת מצבות.

פרופ' דן עמיר: מילא להתרוץ עבור המצבות, אבל זה שאת התשלום עבור המצבות צריך לשלם - -

שמואל הלפרט: כשאני הייתי מופקד על הביטוח הלאומי העברתי תקנה לפיה אדם שאין מי שיקים לו מצבה, המוסד לביטוח לאומי יקים לו מצבה.

יפה מרוז: קודם-כל אני מתנצלת על האיחור.

יפה מרוז: נכון, בחוק ביטוח לאומי יש תקנה שמאפשרת תשלום עבור מצבות לגלמודים.

שמואל הלפרט: לא רק לגלמודים.

שמואל הלפרט: גם למי שאין מי שיקים לו מצבה כעבור שנה.

יפה מרוז: התקנות היום קובעות שתשלום למצבה ניתן למי שהוא גלמוד, אין לו קרוב משפחה ישיר, בתום שנה לפטירה.

יפה מרוז: בדרך-כלל היוזמה היא של חברות קדישא שפונות אלינו ומבקשות להקים מצבה לאותם למודים ואז אנחנו מממנים את הקמת המצבה.

יפה מרוז: מעבר לזה, מי שמקבל גמלה מביטוח לאומי, אם גמלה להבטחת הכנסה או קצבת זקנה או קצבת נכות כללית, שאיריו - וכשאני אומרת שאירים זה אלמן או אלמנה, בן זוג, או ילד שהוא קטין - זכאים למענק חד-פעמי בסכום של כ-6,000 שקל.

יפה מרוז: נכון שכאשר חוקקנו את החוק לתשלום החד-פעמי הזה לא התכוונו להוצאות המצבה, אבל רוב הציבור במדינה רואה את המענק הזה כתשלום לצורך הקמת המצבה.

יפה מרוז: זה מה שיש בידי המוסד לביטוח לאומי לממן עלויות של מצבות.

יפה מרוז: מי שהוא חסר הכנסה או יש לו הכנסה מעוטה, הוא נכנס למעגל מקבלי הבטחת הכנסה, ואז בעקבות הפטירה יש לו את אותו מענק.

יפה מרוז: מי שאיננו חסר הכנסה הוא לא נמצא בתוך מעגל מקבלי הביטוח הלאומי.

יפה מרוז: אם נתחיל דווקא עם העולים לתת מענק להקמת מצבה, יש לנו כ-35 אלף נפטרים בשנה, מדובר בעלויות אדירות, שאני חוששת שלא נוכל לעמוד בהן.

נעמי בלומנטל: נמצאות פה הסבתות שבנותיהן/בניהן נרצחו.

נעמי בלומנטל: האם הילדים שהן מגדלות מקבלים קצבה גדולה יותר של נפגעי תאונות עבודה?

נעמי בלומנטל: יש לכם מעקב בענין הזה?

יפה מרוז: ילד שנותר יתום בעקבות אלימות במשפחה זכאי לגמלה בגובה שכר ממוצע.

יפה מרוז: בדרך כלל המקרים האלה מגיעים אלינו באמצעות המשטרה או באמצעות משרד המשפטים שקבעו שהיה כאן רצח, למשל, או שאנחנו יוזמים את הפנייה.

יפה מרוז: מעבר לזה, יש אפשרות לשלם מכוח ההורה שנפטר, גם קצבת שאירים לאותו ילד.

יפה מרוז: כיום קצבת שאירים גם משתלמת מכוח עקרת בית.

יפה מרוז: אין פה כפל.

יפה מרוז: יש אפשרות לשלם גם גמלת שאירים.

יפה מרוז: ונצא מתוך הנחה שאין קצבת שאירים, אם אנחנו מדברים על סבתות שהן בדרך-כלל כבר בגיל זקנה, וכל פרנסתו של הילד על הסבתא, יש גם אפשרות לשלם תוספת בקצבה עבור אותו נכד.

נעמי בלומנטל: אני מבקשת מסל"ע לבדוק אם משפחות שמגדלות יתומים מקבלות את כל מה שמגיע להן, כי אלה קצבאות הרבה יותר גדולות מהקצבאות הרגילות של שאירים.

יפה מרוז: כשאני אקבל את המידע אני אבדוק את זה.

פרופ' דן עמיר: ברור לי מצד אחד שהמוסד לביטוח לאומי מקיים את כל מה שהוא מחוייב מתוקף החוק, וברור לי גם שמתנדבי המועצה עושים ומנסים להוציא עבור המשפחות את כל מה שמגיע להן לפי החוק.

פרופ' דן עמיר: עם זאת, העובדה היא שאנחנו עדיין מוציאים סכומים מסוימים לצרכים שנראה לי שאולי שיפור מסוים בחוק, אני לא אומר שיפור דראסטי שירושש את הביטוח הלאומי, אבל מה שעדיין לא מרושש את הביטוח הלאומי לגבינו הוא עדיין סכום סיגניפיקנטי.

פרופ' דן עמיר: זה באשר לשאלה מי זכאי לתמיכה להקמת מצבה או בנושא שייתכן במקרים מסוימים שהיה מחובת המדינה להביא הורי חללים.

פרופ' דן עמיר: יש מקרים שבהם אנחנו עושים את זה.

יולי יואל אדלשטיין: לגבי צה"ל זה קיים.

פרופ' דן עמיר: כן, אבל לגבי נפגעים מסוג אחר, נפגעי טרור, זה לא קיים, וזה שוב דבר שהיה צריך להעביר אל המדינה.

פרופ' דן עמיר: עם זאת, הרצון שלנו להכרה הכספית הוא רק בכיוון אחד עיקרי, והוא בעצם הבטחת הקיום.

פרופ' דן עמיר: כדי להפעיל את המנגנון בתקציב, שכרגע עומד על 3.5 מיליון שקל, ואנחנו מקווים שהוא יגדל כי הפעילות והצרכים הם גדולים, צריך איזה שהוא גרעין קבוע.

פרופ' דן עמיר: המועצה קמה בזמנה על תקציב סוכנות שהיה תקציב סביר להחזקת המועצה, והיו לנו אפילו משרדים בשלוש הערים הראשיות.

פרופ' דן עמיר: במשך הזמן תמיכת הסוכנות התכווצה וסגרנו את המשרדים בירושלים ובחיפה ואנחנו עובדים רק עם משרד אחד בתל-אביב, וגם התקציב להחזקת המשרד המינימלי הזה – כי כל שאר העבודות נעשות בהתנדבות – גם התקציב הזה לא מובטח, ואנחנו כל פעם מקווים שהסוכנות תיתן את מה שהיא נוהגת לתת ושתמיכת משרד הקליטה תינתן.

נעמי בלומנטל: אני אתייעץ גם עם חברי הוועדה במה אנחנו יכולים לסייע.

נעמי בלומנטל: חבר-הכנסת אדלשטיין, בבקשה.

יולי יואל אדלשטיין: אני מאד מזדהה עם מה שאמרת, כי אנחנו יודעים שבמיוחד בכל מה שהיה קשור ליהודי ברית-המועצות, חלק גדול מהארגונים ומהאגודות עדיין תקועים ותלויים באוויר ולא יודעים מה לעשות עם עצמם, וחלק מהם עדיין נלחמים למען אסירי ציון בברית-המועצות.

יולי יואל אדלשטיין: לכן אני מאד מסכים עם מה שאמרת שהמועצה הצליחה, וסל"ע הוא רק אחד מהפרוייקטים.

יולי יואל אדלשטיין: הם הצליחו גם בתחום המדענים למצוא את עצמם וודאי בפרוייקט הזה.

יולי יואל אדלשטיין: דבר שני שאני יכול לאשר מנסיון אישי, שכל פעם שהגעתי למשפחות שלא עלינו קרה להן משהו, תמיד אנשי סל"ע היו שם לפנינו, והיו גם אחרי שהלכנו.

יולי יואל אדלשטיין: זה בקטע ההסטורי.

יולי יואל אדלשטיין: בקטע היותר מעשי אני יודע שדווקא בתחום הזה, שהוא תחום מאד רגיש, יש הרבה רשויות שעושות עבודה נאמנה, אבל הן בוודאי לא יכולות לבוא במקום מתנדבי סל"ע.

יולי יואל אדלשטיין: ואולי באמת כפי שאמר פרופ' עמיר, צריך למצוא את התפר בין פעילות התנדבותית, שגם אם נעמוד על הראש לא נוכל לבוא במקומה, ואולי גם לא צריך לבוא במקומה, לבין מצב שמתנדבי סל"ע מחפשים מימון למצבה.

יולי יואל אדלשטיין: אינני יודע אם זו דוגמה טובה או לא, אבל אני בטוח שיש דברים כאלה.

יולי יואל אדלשטיין: כאן צריך לחשוב על תיקוני חקיקה למיניהם שיכולים מאד לעזור, וכפי שאמרת, הם ודאי לא ירוששו רשויות כמו המוסד לביטוח לאומי.

יולי יואל אדלשטיין: לגבי יידוע בנושא אסונות, שאנחנו מקווים שלא יקרו עוד, האחריות המיידית היא על הרשות המקומית.

יולי יואל אדלשטיין: אני זוכר שאנחנו כמשרד הקליטה היינו באים להוסיף מה שאנחנו יכולים, אבל הדיווח, המוקד, הכל היה באחריות הרשות המקומית.

יולי יואל אדלשטיין: אנחנו צריכים לחשוב איך לסייע להתחבר למערכות האלה על-מנת מצד אחד לא לגרום הצפה ומצד שני שיהיה מידע בזמן אמת.

יולי יואל אדלשטיין: לסיכום, ודאי שכולם מדברים בשבחו של הפרוייקט הזה.

יולי יואל אדלשטיין: אתן לכם דוגמה.

יולי יואל אדלשטיין: לפני כמה ימים קיבלתי טלפון מרופא בכיר בצה"ל שסיפר לי ספור שלקוח מספר איוב, על חיילת שכל מה שיכול לקרות במשפחתה כבר קרה, ולא אלאה אתכם בפרטים.

יולי יואל אדלשטיין: הוא אמר לי: אני מחזיק אותה בצבא בניגוד לכל החוקים, עוד שבוע ועוד שבועיים, אבל אינני יכול עוד כי היא במצב בריאותי שהיא לא תחזיק מעמד.

יולי יואל אדלשטיין: אולי אתה יכול להפנות אותי למישהו?

יולי יואל אדלשטיין: אמרתי לו: אני מכיר בדיוק את האנשים.

יולי יואל אדלשטיין: וכעת אני אעביר אליכם את מספר הטלפון של ד"ר עמי טל כדי שתיצרו אתו קשר ותקבלו את כל הפרטים.

מיכה פלדמן: לגבי ביטוח לאומי, מכיוון שאנחנו מדברים באוכלוסייה של עולים שלא יודעת למצות את הזכויות שלה, אני חושב שצריכה לצאת הנחיה מאד ברורה לעובדי השדה של הביטוח הלאומי, לתרום את המידע, לא להחביא אותו ולא לחכות שהעולה יהיה מספיק מתוחכם גם למצוא את המידע וגם למלא נכון את הטפסים.

מיכה פלדמן: צריך לבוא לקראתו.

מיכה פלדמן: אני מבקש, אם אפשר להוציא חוזר לכל העובדים, אולי אפילו להעביר להם השתלמויות, ואנחנו מוכנים להשתתף בהשתלמויות האלה, להבהיר לעובדים שמדובר בעולים חדשים, שינדבו את המידע, לא יעזרו לחסוך את הכסף של הביטוח הלאומי.

יפה מרוז: אני חושבת שהמדיניות של המוסד לביטוח לאומי היא תמיד למצות את כל הזכויות של כל האוכלוסייה, ועוד יותר של העולים, ולא להסתיר את המידע.

יפה מרוז: אני בהחלט מוכנה להעביר את המסר שלך.

יפה מרוז: לא מזמן ישבנו כאן עם חברי-הכנסת שטרן ונודלמן על דבר מאד דומה לזה שאתה העלית, והצענו לפתוח קו פתוח, שעולים יוכלו להתקשר, ולדאוג שיהיו עובדים דוברי רוסית בכל סניף.

מיכה פלדמן: ודוברי אמהארית.

יפה מרוז: באמהארית זה קצת יותר קשה.

יפה מרוז: אנחנו מאד משתדלים שיהיו גם דוברי אמהארית.

יפה מרוז: אנחנו מוציאים ספרונים, חוברות גם בשפות האלה ותמיד אפשר לקבל אותם בלי שום בעיה.

יפה מרוז: אבל אני בהחלט מקבלת את מה שאתה אומר.

יפה מרוז: אם אלה התחושות, צריך לעשות עם זה משהו.

נעמי בלומנטל: יש לי עוד הצעה.

נעמי בלומנטל: אנחנו נפנה אליכם לעשות יום עיון עם ארגוני המתנדבים שבו הביטוח הלאומי פוגש את ארגוני המתנדבים שעוסקים בעולים חדשים.

נעמי בלומנטל: יש הרבה עמותות שמתחברות לביטוח לאומי ויש כאלה שאין להן שום נגיעה לביטוח לאומי.

נעמי בלומנטל: למשל, עמותה שעוזרת ללמוד עברית לא תצטרך לבוא ליום העיון הזה.

נעמי בלומנטל: אני אכתוב לכם בענין הזה.

יפה מרוז: בסדר, ואני גם אבדוק את זה עם ההסברה אצלנו.

נעמי בלומנטל: מעבר למה שאמר מיכה פלדמן, אני יודעת שאתם מוציאים מדי פעם חוברות, אבל מאחר שאנחנו רואים שחסר המידע הזה, אני מציעה שנקיים יום אחד או שני ימי עיון, ואני חושבת שזה בהחלט באפשרויות שלכם.

נעמי בלומנטל: רות בר-און, בבקשה.

רות בר-און: ראשית-כל תודה על המלים החמות.

רות בר-און: תודה לנעמי ולחברי הכנסת על שכינסו את הוועדה.

רות בר-און: זה חשוב לנו גם כדי להכיר גורמים אחרים וגם לנושא של חילופי מידע בכלל.

רות בר-און: אנחנו לא עובדים בחלל ריק.

רות בר-און: אנחנו עובדים כגורם משלים למערכות הקיימות ואנחנו מרגישים את עצמנו כנציגים של החברה בישראל שתפקידם להשלים את המערכות הממשלתיות ואת הרשויות המקומיות.

רות בר-און: מבחינה זאת אני חושבת ששרה כהן ממשרד הקליטה ואילנה בן-שחר ממשרד הבריאות וגורמים אחרים יכולים לומר שהרצון שלנו הוא שיתוף-פעולה מלא עם הגורמים השונים.

רות בר-און: אנחנו לא תכננו את פרוייקט סל"ע.

רות בר-און: פרוייקט סל"ע בא כמענה לחלל נורא ואכזרי שהיה בחברה הישראלית.

רות בר-און: היו מקרים קשים ביותר וכתוצאה מהמקרים הקשים שהיו והובאו לפתחנו בעצם נרתמנו לתת מענה .

רות בר-און: ההיקפים של סל"ע היום, 3.5 מיליון שקל, לא נותנים אל המענים לכלל המקרים שקורים בישראל.

רות בר-און: עד עכשיו טיפלנו בכ-5,000 מקרים, ואל תשכחו שכל מקרה הוא עולם שלם.

רות בר-און: זה משפחות, ילדים, סבים וסבתות וכך הלאה, ואני מבקשת מאד שתזכרו את כל אלה שלא טיפלנו בהם ואת כל אלה שידנו אינה משגת לתת מענה לצרכים שלהם.

רות בר-און: המתנדבים שלנו, גם סיירות החירום, צוותי החירום, גם המתנדבים שעושים עבודת המשך, גם הבנות של שרות לאומי שיושבות כאן, יש להם המון יכולת נתינה, אבל יכולת נתינה יכולה לבוא רק בצירוף למשאבים.

רות בר-און: לכן אני מאד מודה לכם על הרצון לעזור לנו, בשם המתנדבים ובשם הצוות ובשם הפונים שלנו, שגם נעשים לעתים קרובות מתנדבים, פשוט תודה רבה.

נעמי בלומנטל: תודה רבה לכם.

נעמי בלומנטל: הישיבה נעולה.

נעמי בלומנטל: - - - - - - - - -