ועדת החוקה, חוק ומשפט, כנסת 15, פרוטוקול מספר 191, 2000-11-01 10:00

אמנון רובינשטיין: בוקר טוב.

אמנון רובינשטיין: אני פותח את הישיבה השנייה של ועדת החוקה בנושא אישור תקנות הגנת הפרטיות (אגרות), התש"ס-2000 - אישור התקנות והצבעה.

אמנון רובינשטיין: מנכ"ל משרד המשפטים, בבקשה.

שלמה גור: בהמשך לחוק הגנת הפרטיות שעבר, או למען הדיוק, אנחנו עכשיו ברישום מאגרי המידע, ואלה האגרות שמטילים על כל מי שמחזיק מאגרי מידע.

שלמה גור: זה בדיוק כמו כל מערכת קיימת של רשמויות מערכתיות, יש אגרת רישום ואגרה שנתית.

שלמה גור: הסכומים מוזכרים פה, ויש שוני בין מאגרים עסקיים ובין מלכ"ר, כמובן האגרה למלכ"רים הרבה יותר נמוכה.

שלמה גור: יוספה טפירו היא רשמת מאגרי המידע, והיא מופקדת גם על הפעלת החוק וגם על הרישום.

יוסי כץ: האם לפני כן היה שיעור מסוים ששולם, או שזה דבר חדש?

שלמה שהם: זה דבר חדש לגמרי.

אמנון רובינשטיין: על מי זה חל באופן מעשי?

דורית ואג: על בעלי המאגרים.

יוספה טפירו: בחוק הגנת הפרטיות יש חמש חלופות לחובת תשלום מאגרי המידע כדלקמן:

יוספה טפירו: אחת - למאגר מידע שמכיל מידע, כהגדרתו בחוק, מידע מוגדר בחוק מעמד אישי, צנעת הפרט, מצב כלכלי, מצב בריאותי, כוונות, דעות - - -

אמנון רובינשטיין: כל רשימת הלקוחות של רופא זה מאגר מידע?

יוספה טפירו: בהחלט.

אמנון רובינשטיין: כל רופא יצטרך לשלם כעת 500 ש"ח אגרה?

יוספה טפירו: כל רופא שמנהל מאגר מידע, ויש במאגר שלו מידע על אנשים ועל מחלות של אנשים, תרופות של אנשים, טיפול באנשים, חייב ברישום מאגר מידע, גם אם יש לו חולה אחד.

אמנון רובינשטיין: יוספה טפירו, כמה רופאים רשומים אצלך?

יוספה טפירו: אף אחד.

יוספה טפירו: אבל קופות חולים ובתי חולים - כן.

אמנון רובינשטיין: אנחנו נגד חוקים שלא מתבצעים.

דורית ואג: הרופאים לא יודעים בכלל שהם צריכים לרשום.

יוספה טפירו: בהמשך למה שדורית ואג אמרה, משרד המשפטים החליט על מדיניות של הכנסה לסדר-היום הלאומי והבאה למודעות הציבור, נושא שהוא לחלוטין לא מודע לו, והוא הנושא שנוגע ביותר לציבור כציבור ברמת הפרט, וזה הגנת הפרטיות.

יוספה טפירו: הגנת הפרטיות מתקיימת בין אדם לחברו, בין אדם לרשות, והגנת הפרטיות במאגרי המידע.

יוספה טפירו: בכל שלושה אלה חל ומחייב חוק הגנת הפרטיות.

יוספה טפירו: נכון שעד היום, לאור העובדה שגם הטכנולוגיה לא עלתה ברמה הנוכחית שלה, לא היתה אימה כל כך גדולה מדליפת מידע, פריצת מידע, שימוש במידע, מסחר במידע, קנייה במידע כמו היום.

יוספה טפירו: היום, הטכנולוגיה מתקדמת בהרבה מאוד שלבים.

אמנון רובינשטיין: מישהו פרץ לרשימת מידע של רופא?

אמנון רובינשטיין: רופא פרטי, רופא של קופת חולים, את רוצה לחייב אותו כעת כאילו שהוא מאגר מידע של בנק?

יוספה טפירו: כמו שמאגר מידע של בנק מחזיק מידע על מצבו הכלכלי של כל לקוח שלו כך רופא מחזיק מידע שנכנס לגדר מידע רגיש.

יעל דיין: הוא מחויב להחזיק את המידע, אז גם מחייבים אותו וגם הוא משלם.

יעל דיין: צריך לשלם לו.

יוספה טפירו: הוא צריך לשלם פעם אחת תשלום חד-פעמי על הרישום.

יוסי כץ: מה אומר הרישום?

יוספה טפירו: הרישום, משמעותו שהוגשה בקשה, מולאו בה כל תנאי סעיפים 9 ו-4 לחוק הגנת הפרטיות, והבקשות של הרשם לרישום.

יוספה טפירו: הרשם בדק את הבקשה, הגיע למסקנה שאין בבקשה הזאת או במאגר הזה מידע ממקור לא חוקי, ולמאגר גם אין מסווה לפעילות בלתי-חוקית.

אמנון רובינשטיין: היו בעיות?

שלמה גור: הבעיה היא שהחוק לא יושם עד כה.

אמנון רובינשטיין: אולי צריך לתקן את החוק.

יעל דיין: בלי שייכות לתקנות ולגובה הסכומים, יש כאן דבר והיפוכו.

יעל דיין: אנחנו מחייבים אדם, זה לא שהוא רוצה.

יעל דיין: אם אני רוצה משהו, ואני רוצה הגנה, אני משלמת.

אמנון רובינשטיין: למשל, הסיוע המשפטי.

יעל דיין: אנחנו מחייבים אותו על דבר שהוא לא צריך אותו, הוא לא ביקש את זה, הוא לא רוצה את זה, הוא רוצה שתהיה לו הגנה, מבחינה שהוא מגן על הפרטיות, לא מבחינה שהוא מקיים מאגר מידע.

יעל דיין: הוא לא היה שותף להחלטה שמחייבת אותו לקיים מאגר מידע.

יעל דיין: בסכום אין דיפרנציאציה.

יוספה טפירו: לעניין הרישום - אין, לעניין התקופתי - יש.

יעל דיין: התשלום התקופתי הוא לא סכום גבוה, אבל עצם הרישום, ואת אומרת, גם אם יש לו חולה אחד, גם אם אני רופא שיניים, שעובד קצת פרטי, ויש לי עשרה פציינטים, אני צריכה לשלם 500 שקל שזה סכום גבוה מאוד, כדי לרשום משהו שאני לא רציתי, והם יפילו את זה על הפציינטים.

אמנון רובינשטיין: חבר הכנסת כץ, מה דעתך?

יוסי כץ: אני חושב כמו יעל דיין.

שלמה שהם: דיברתי עם היושב-ראש הבוקר על העניין של הרופאים, אבל הרופאים זו רק דוגמה אחת.

שלמה שהם: יותר ויותר אנשים פרטיים עובדים עם מחשבים, אנשי מקצוע עובדים עם מחשבים, מידע עצום נמצא היום במחשבים, ובעצם, בכל הכבוד, בנושא של הגנת הפרטיות, כשיש מידע באינטרנט, הכוח שלנו לעצור אותו הוא בהרבה מאוד מקרים שווה לאפס או קרוב לאפס.

שלמה שהם: נוצר מצב שבמידע הפוגע ביותר, שלפעמים עובר באינטרנט, עליו אין שליטה, או השליטה בעייתית מאוד, ונדבר על זה, והאדם הפשוט, שעובד על מחשב, שנעזר בו, איש מקצוע, שהוא יכול להיות מורה, יכול להעביר סדנאות, יכול להיות אדם שמעביר סדנאות ורושם את האנשים שלו, ויש במידע, מבחינת הסיווג של חוק הגנת הפרטיות, אלמנטים מסוימים של פרטיות, הוא חייב ברישום.

שלמה שהם: מה שיקרה בפועל, שאי-אפשר יהיה לפקח באמת על כל מאגרי המידע האלה, זה כמעט חסר סיכוי.

אמנון רובינשטיין: יש בחוק הבחנה בין מוסדות גדולים, כמו מפלגות, בנקים או משרדי ממשלה, לבין אנשי המקצועות החופשיים, שזה עשרות אלפי איש?

אמנון רובינשטיין: יש גם חברה פרטית של שני אנשים, של בעל ואישה.

אמנון רובינשטיין: הרי כל זה יתגלגל למשק.

גדעון בן-דוד: זה חל רק מעבר לכמות רשומות מסוימת.

יעל דיין: יוספה טפירו אמרה שגם אם יש פציינט אחד.

אמנון רובינשטיין: לא סביר שנטיל חובה כזאת, החוק הזה לא יתבצע.

יוספה טפירו: החוק טרם מתבצע.

אמנון רובינשטיין: לא, כשאת מטילה חובה כזאת על ציבור של 100,000 ישראלים, הוא לא יתבצע.

אמנון רובינשטיין: יש לנו ניסיון.

יוסי כץ: יש לי הצעה מהפכנית.

יוסי כץ: נעצור את הדיון בנושא, נקדיש ישיבה של הוועדה בכלל לעצם החוק והדיון והמשמעות שלו והיישום שלו, לפני שאנחנו מטפלים בנושא האגרה.

יוספה טפירו: החוק עבר.

אמנון רובינשטיין: אני זוכר איך החוק עבר, הוא עבר באווירה חצי היסטרית.

אמנון רובינשטיין: לא עשו הבחנה בין ממשלה שבולשת אחר האזרחים לבין אדם שיש לו מחשב במשרד שלו.

יעל דיין: אני לא מוכנה לדיונים בחוק שכבר עבר, אני כן מוכנה לדיון בתיקון לחוק באותה לקונה.

יוספה טפירו: אין לקונה, החוק מסדיר את זה.

יעל דיין: אנחנו ועדת חוקה, ואם אנחנו קובעים שהחוק לא עונה על משהו, אנחנו יכולים לתקן.

שלמה שהם: דרך אגב, היו הסתייגויות לחוק שכן טיפלו בנושא הזה, אבל הן לא עברו.

אמנון רובינשטיין: הדיון בחוק הזה היה כשלא היתה התפתחות כל כך גדולה במחשבים האישיים.

יוספה טפירו: זה לא חל על מחשבים אישיים.

יעל דיין: אבל יש מאגר מידע של רופא או של עורך-דין.

יוספה טפירו: מאגר מידע של רופא משמש אותו לצורך ניהול העסק שלו, והעסק שלו היא לא חנות או סופרמרקט, אלא מרפאה.

יוספה טפירו: אבל מבחינה משפטית הוא מחזיק מאגר מידע, שיש בו מאגר מידע רגיש של הפציינטים שלו.

יוספה טפירו: החוק לגבי מידע רגיש לא מתייחס לכמות המידע, אלא לאיכות המידע, וברגע שיש לו חולה אחד עם מחלה אחת הוא מחייב אותו לרשום.

יעל דיין: יש חיסיון בכל מקרה - על עורכי-דין יש חיסיון ועל רופאים יש חיסיון ועל פסיכיאטרים יש חיסיון ועל בנקים יש חיסיון.

יעל דיין: אי-אפשר להגיד שנכנסנו לשטח פרוץ ועכשיו נבטיח את הפרטיות.

יעל דיין: יש חיסיון מובטח ומעוגן בחוק לגבי רוב המקצועות, לפחות אלה שהוזכרו כאן.

יעל דיין: אנחנו יכולים לפתוח את החוק בנקודה אחת או שתיים ולהציע תיקון.

יעל דיין: בוודאי לא יכול להיות שלא תהיה קורלציה בין גודל המאגר וסכום האגרה.

יעל דיין: יש הבדל אם מדברים על שתי רשומות או 500 רשומות, על חצי מחלה או על 700 מחלות, לא ייתכן לשלם את אותו סכום, אין כאן שום פרופורציה.

אמנון רובינשטיין: עורכת-דין דלית דרור.

דלית דרור: בשנת 1996 עבר תיקון לחוק הגנת הפרטיות, שהיה הצעת חוק ממשלתית, ולהצעה הזאת, הכנסת ביוזמתה, ועדת החוקה בראשותו של דדי צוקר, הכניסה את הנושא של אגרות מיועדות לרישום, לצורך מימון פעולות הפיקוח של הרשם.

דלית דרור: היתה ביקורת עלינו, שאין די פיקוח, שאנחנו עוסקים רק ברישום ולא עוסקים בפיקוח, ודובר על כך שהתקצוב של הדברים יהיה באמצעות האגרות.

דלית דרור: הרעיון היה של הכנסת, זה לא היה בהצעת החוק הממשלתית.

אמנון רובינשטיין: אין ויכוח על התקצוב.

שלמה שהם: הוויכוח על מי זה חל.

שלמה גור: זה החוק קובע.

אמנון רובינשטיין: יש כאן הרהורים על החוק, שמעתם את חברי הכנסת.

דלית דרור: הבנתי שיש כפירה בעיקר בכל הנושא של הטלת אגרות רישום.

יעל דיין: גודל האגרה לעומת התחולה של החומר.

אמנון רובינשטיין: לפי דברי יוספה טפירו ומנכ"ל המשרד, החוק יחול על כל אדם שיש לו מחשב אישי במשרד שלו.

יוספה טפירו: לא, הבהרתי במפורש על הגדרת מאגר מידע.

שלמה שהם: ברגע שיש מידע רגיש לפי ההגדרה.

שלמה שהם: מי שמנהל עסק, אבל עסק פרטי קטן, ויש לו מידע רגיש, החוק יחול עליו.

אמנון רובינשטיין: לכל חבר כנסת בבית יש מאגר מידע, לכל רופא, לכל עורך-דין, לכל סוחר, בעצם לכל ציבור העצמאים.

יוספה טפירו: על עצמאים שמתעסקים בנושאים רגישים מובנים בחוק.

יוספה טפירו: זה לא כל העצמאים.

אמנון רובינשטיין: יש כאן שתי בעיות: האחת - שאין כאן הבחנה בין משרד הפנים, שיש לו מאגר מידע של כלל אזרחי ישראל, לבין אדם שיש לו שלושה פציינטים.

אמנון רובינשטיין: השנייה - כשהתקבל חוק הגנת הפרטיות לא היתה בעיה כזאת, היום זה קיים, עם ריבוי המחשבים האישיים והעסקים.

אמנון רובינשטיין: זה רע מאוד שיש חוק שאמור לחול על 300,000 איש, ולא מוחל בכלל.

יוספה טפירו: אנחנו רוצים להתחיל להחיל אותו, ולכן אנחנו פה.

יוסי כץ: תורידו את זה ל-40 שקלים, ובזה נגמור עניין.

אמנון רובינשטיין: יש בעיה הרבה יותר רצינית, לא ב-40 שקל.

אמנון רובינשטיין: אנחנו יושבים כאן כל פעם על חוקים הרבה יותר פשוטים שאינם נאכפים.

אמנון רובינשטיין: בעניין האגרות, אפילו אם נקבע 10 שקלים, החוק לא ייאכף.

שלמה גור: ברשותך, הסיבה שאנחנו פה, משום שהמשרד כבר נערך ליישום החוק.

שלמה גור: אנחנו כבר בתחילתה של פעולה, שמטרתה להגיע לרישום של כ-100,000 עסקים בסקטורים שונים ופנייה אליהם לצורך הרישום.

אמנון רובינשטיין: למה האזרח הישראלי, כל מעסיק, כל עצמאי, צריך למלא טפסים?

אמנון רובינשטיין: למה צריך את זה?

אמנון רובינשטיין: קרה משהו?

יוספה טפירו: מבקר המדינה העיר על זה לאחרונה.

יוספה טפירו: מבקר המדינה אמר בשנת 1992, שלא יעלה על הדעת שמתוך עשרות אלפי, אם לא מאות אלפי, המאגרים שקיימים בארץ, שחייבים ברישום, רק 6,000 מאגרים רשומים.

יוספה טפירו: הוא נזף במשרד המשפטים, נזף במדינה, ולמעשה נתן הערה בעניין אכיפת החוק.

אמנון רובינשטיין: יש כאן אי-הבנה.

אמנון רובינשטיין: אני לא מתייחס לאכיפת החוק, אנחנו ממונים על החוק.

יוספה טפירו: לרישום המאגרים ולמצב האבסורדי שיש במדינת ישראל שיש מאות אלפי מאגרים.

אמנון רובינשטיין: לפי מה שאני מבין, החוק גם רחב מדי וגם צר מדי.

אמנון רובינשטיין: הוא צר מדי כיוון שהוא לא מתעסק בהגנה על מידע באינטרנט, והוא רחב מדי, מפני שהוא רוצה להחיל את הרישום על כל ישראלי פשוט שלא רוצה בכך בכלל.

יוספה טפירו: הוא לא חל על אדם פרטי.

אמנון רובינשטיין: הוא חל על עסק פרטי.

שלמה שהם: קודם כול, נראה על מה זה חל.

שלמה שהם: "בעל מאגר מידע חייב ברישום בפנקס" במקרים האלה: "מספר האנשים שמידע עליהם נמצא במאגר עולה על 10,000", זאת אומרת, כל מידע.

יוספה טפירו: לא, תקרא הגדרת מאגר מידע.

שלמה שהם: מידע אומר "נתונים על אישיותו של אדם, מעמדו האישי, צנעת אישותו, מצב בריאותו, מצבו הכלכלי, הכשרתו המקצועית, דעותיו ואמונתו".

שלמה שהם: זאת אומרת, כל אחד מאלה, אם יש לאדם אינפורמציה מסוימת על 10,000 איש.

יוסי כץ: זה התיקון מ-1996.

שלמה שהם: דבר שני זה מידע רגיש, ומידע רגיש מוגדר כך: "נתונים על אישיותו של אדם, צנעת אישותו, מצב בריאותו, מצבו הכלכלי, דעותיו ואמונתו", הגדרה על מידע רגיש זה גם על פחות מ-10,000, אחר כך מופיע "מידע על אנשים, שהמידע לא נמסר על ידיהם, מטעמם או בהסכמתם", זאת אומרת, מצב, למשל, שמעבירים אינפורמציה ממאגר אחד למאגר שני, כמו שהיה הסיפור עם דפי-זהב ואחרים.

שלמה שהם: אחר כך, גוף ציבורי כהגדרתו, שזה, לדעתי, צריך להיות חלק מהעניין, או מאגר המשמש לשירותי דיוור ישיר - אלה המאגרים שמוגדרים כמאגרים שחייבים ברישום.

שלמה שהם: אם פה ההגדרה היתה משתנה, ולעניות דעתי זה מה שהיה צריך לקרות, אז כל הסיפור היה נראה אחרת.

שלמה שהם: זאת אומרת, היינו אומרים שההגדרה צריכה להשתנות, למשל, אולי ההגדרה של מידע רגיש צריכה להיות הרבה יותר ספציפית ומוגדרת עם אלמנטים מסוימים של אפשרות פגיעה באדם בצורה כזאת או אחרת, או שההגדרה צריכה לחול על מספר רב יותר של אנשים.

שלמה שהם: בהסתייגויות הופיעו כמה מהדברים האלה, או סוג המידע הספציפי וצורת השימוש בו וכן הלאה - אז אולי אפשר היה לעשות זאת.

שלמה שהם: כל עוד ההגדרה היא כזאת, לעניות דעתי, הדרך היחידה שהוועדה יכולה לדון בתקנות, צריכה להיות שההבחנה הזאת תבוא בתקנות.

שלמה שהם: זאת אומרת, להציע למשרד המשפטים לומר שבתקנות הכספים ייגבו רק מגופים ציבוריים.

קולט אביטל: יש מדינות, למשל, ארצות-הברית, שאסור לך להכניס למאגרי מידע, כולל בקונסוליה למשל, את כל אותם הדברים כמו דעה, אמונה.

קולט אביטל: פה, כל אחד יכול להקים לו מאגרים.

קולט אביטל: תסביר לי מה אנחנו, כמדינה, עושים.

קולט אביטל: אנחנו רק רוצים לגבות כסף, משום שאז אני יכולה להכניס למאגר כל מה שאני רוצה על אדם, או האם הכוונה היא להקים מחסומים כדי שלא לכל אחד תהיה גישה למאגרים?

יוסי כץ: מה היה בין 1981 ל-1996?

יוסי כץ: ב-1982 הייתי היועץ המשפטי של הסתדרות המהנדסים, עד כמה שזכרוני אינו מטעה אותי, כבר אז קיבלנו הודעות בקשר לרישום מאגר מידע, ולא ידענו איך להתייחס לזה, זה היה חוק חדש.

יוסי כץ: אבל אז, ב-1981-1982 כל הסיפור של אוטוסטרדת המידע לא היה קיים, אז אני שואל את עצמי אם בכלל זה רלוונטי היום.

דלית דרור: כשנחקק החוק ב-1981 היו מחשבים גדולים בכל מקום, וחובת הרישום היתה יותר פשוטה לביצוע.

דלית דרור: מאז השתנו הטכנולוגיות, ויש מאות אלפי מאגרים, אם לא יותר מזה, ולכן קשה לבצע את חובת הרישום.

דלית דרור: לכן בשנת 1996 פטרנו חלק גדול מהמאגרים, גם בדרך הגדרת מאגר מידע, ואז כל המאגרים בשימוש אישי, שלא לשימוש עסקי, לא נכללים, וגם מאגרים לשימוש עסקי, אם זה רק שמות וכתובות, גם לא נכללים, וצמצום נוסף של חובת הרישום היה, אם לא מדובר במידע רגיש, אז רק מאגרים גדולים.

דלית דרור: יש דברים שאולי אפשר לתקן בחוק הראשי, זה לא עניין לכאן.

דלית דרור: אני רוצה לשים על השולחן את העניין של התקנות עצמן.

דלית דרור: העיקר בחוק הזה, שנוכל גם לאכוף אותו.

דלית דרור: יש חוק יפה, ויפה מאוד שהוא עומד בקנה מידה אירופי, רק שהביצוע הוא בפער אדיר לאחור.

אמנון רובינשטיין: אין דמיון לאירופה.

דלית דרור: הכנסת, כדי לסייע לנו בנושא הפיקוח, לא בנושא הרישום, הכנסת עמדה על כך שאת האגרות האלה נהפוך לאגרות מיועדות, בניגוד לעמדה הממשלתית, וכמובן תחת התנגדות של משרד האוצר, ועשתה זאת כדי לאפשר לנו כלי ביצוע כספיים לצורך ביצוע עבודת הפיקוח.

דלית דרור: זו המטרה.

דלית דרור: המטרה היא לא הרישום, המטרה היא הפיקוח.

דלית דרור: המטרה היא שיהיו לנו משאבים כדי לפקח על החוק.

אמנון רובינשטיין: בהבדל ממבקר המדינה ובהבדל גם מבית המשפט העליון, אנחנו לא בודקים חוקים כאוטומטים.

אמנון רובינשטיין: הציבור, שיושפע בגלל טעות שלנו, לא הוזמן.

אמנון רובינשטיין: צריך להזמין את ארגוני העצמאים.

אמנון רובינשטיין: דבר שני, לגבי התקנות עצמן, אולי תדונו בהצעה של חברת הכנסת דיין וחבר הכנסת כץ, לעשות הבחנה מסוימת בהיקף מאגר המידע.

אמנון רובינשטיין: מאגר מידע שבו למעלה מ-X רשומות, יהיה לו תעריף אחר.

יוסי כץ: או לחילופין לקבוע שיעור נמוך ביותר, שיעודד את האנשים לשלם.

שלמה גור: כל מטרת התיקון הולכת לטמיון.

שלמה גור: מטרת התיקון ב-1996 היתה כדי לייעד כספים מתוך בעלי מאגרי המידע.

יעל דיין: ראינו בלשכות סיוע, אזרח שמקבל סיוע, או שהוא מחויב לתת משהו, או שהוא זכאי מפאת מצבו, הוא לא צריך לממן.

יעל דיין: אם זה יכול לא ללכת לפקידות באוצר, אלא לחזור לאותו פול, ניחא, אבל לא יכול להיות יעד של אגרה שהיא מושתת לא מרצון.

אמנון רובינשטיין: היום התקנות לא יעברו, משום שלא נמצאים כאן הארגונים הכלכליים בגלל טעות שלנו.

יעל דיין: על פניו גם אין רוב לזה.

אמנון רובינשטיין: תחזרו למשרד המשפטים ותראו אם אפשר לעשות הבחנות בתקנות.

אמנון רובינשטיין: בנוסף, אני פונה לשלמה גור, תאמר לשר המשפטים, שלדעת רוב החברים שהתבטאו כאן צריך לבדוק את החוק מחדש משני כיוונים: דבר ראשון, כיוון של הרחבה, שתהיה עבירה פלילית, למשל, לעקוב אחר אי-מייל.

יוספה טפירו: זו עבירה פלילית כבר היום.

שלמה שהם: "בילוש או התחקות אחרי אדם.

שלמה שהם: "

אמנון רובינשטיין: בילוש או התחקות אחר אדם, אני לא יודע אם זה אותו דבר, מפני שהחברות עושות את זה היום.

יוספה טפירו: זה לא חוקי, זו עבירה פלילית לפי חוק הגנת הפרטיות.

אמנון רובינשטיין: המשטרה מטפלת בזה בכלל?

דלית דרור: יש פסיקה שאפשר להבין ממנה, בהערת אגב של השופט ברק, שמעקב כולל מעקב אלקטרוני.

אמנון רובינשטיין: קראתי, אגב מקרה רצח, שבעל רצח את אשתו, שהוא עקב אחריה באמצעות חוק פרטי, אחרי ההתכתבות שלה באי-מייל.

דלית דרור: יש בהחלט אפשרות לתקן, ולהגיד במפורש, שמעקב הוא לרבות מעקב אלקטרוני.

אמנון רובינשטיין: קראתי את החוק ולא הבנתי שזה כולל מעקב אלקטרוני.

אמנון רובינשטיין: מעקב בלשון בני-אדם זה כשאני עוקב אחרי מישהו, אבל מעקב אלקטרוני, כשיושב פקיד של נטוויז'ן ועוקב אחר כל השיחות, זה לא מופיע.

דלית דרור: כל ה-COOKIES זה מעקבים אלקטרוניים.

אמנון רובינשטיין: אני מציע שתדונו עם שר המשפטים על שני דברים: דבר ראשון, הרחבה של מעקב אלקטרוני מכל סוג, לרבות עובד חברה שעוסק במתן שירותי אינטרנט, צריך להרחיב את זה, שזו תהיה עבירה פלילית.

אמנון רובינשטיין: דבר שני, לצמצם את חובת מאגרי המידע, לא לשנות את ההגדרה המהותית, אבל לשנות את זה למספר רשומות, למשל, למעלה מ-10,000.

יוספה טפירו: זה כתוב בחוק.

אמנון רובינשטיין: מספר של 10,000 זאת אחת החלופות.

יעל דיין: כשיש מידע רגיש על עשרה אנשים צריך רישום.

שלמה שהם: מידע רגיש תקף גם כשיש אדם אחד.

שלמה שהם: לדעתי, במקום שתהיה אחת מהחלופות, צריך למצוא את השילוב של החלופות יחד.

יעל דיין: צריך שתהיה דיפרנציאציה ברישום.

דלית דרור: אין טעם שנביא הצעה, אם יש התנגדות מכול וכול לקונספציה.

יעל דיין: אין התנגדות לרישום על דבר שהוא חייב ברישום, אבל העניין של הדיפרנציאציה חשוב.

יעל דיין: אנחנו רוצים דיפרנציאציה אמיתית.

אמנון רובינשטיין: אנחנו נקיים דיון בהקדם עם נציגי הארגונים הכלכליים.

אמנון רובינשטיין: אני מודה לכם.

אמנון רובינשטיין: הישיבה נעולה.