ועדת הכספים, כנסת 15, פרוטוקול מספר 197, 2000-11-29 09:00

אלי גולדשמידט: דיון עם שר העבודה והרווחה על תוספת לענייני רווחה

אלי גולדשמידט: אני מקדם בברכה את שר העבודה והרווחה שתמיד אני גאה לומר שהוא היה המפקד שלי בצבא.

אלי גולדשמידט: כמו שאתם יודעים אנחנו מנסים - הלילה של אתמול בוודאי יחייב אותנו להערכה מחודשת – לגבש קונצנזוס בתוך ועדת הכספים לגבי הצרכים ולתת תמיכה לשר האוצר בהצעת התקציב.

אלי גולדשמידט: אני חושב שהישיבה אתכם חשובה לנו כדי לגבש את סדרי העדיפויות שלכם ולנסות ככל שאנחנו יכולים לסייע לכם להשיג את אותם סדרי עדיפויות.

אלי גולדשמידט: ביקשתי מכמה ארגונים שמאוד פעילים בתחום הרווחה והם גם מדברים אתי ואני בטוח שאתם מכירים אותם היטב שיאמרו כמה מלים לגבי הפעילויות שלהם, הרצונות והדברים שהם רוצים להשיג.

רענן כהן: ברשותך, אני אפתח ולאחר מכן המנכ"ל והנהגת משרד העבודה והרווחה ישלימו.

רענן כהן: נשתדל להיות תמציתיים ולהציג בפתיחה שלי את הבעיות האמיתיות של החברה במדינת ישראל.

רענן כהן: אני רוצה לומר שהחברה שלנו נמצאת היום עם 34 אחוז מתחת לקו העוני.

רענן כהן: אנחנו המקום הרביעי בעולם בהיי-טק, אבל בעוני אנחנו במקום הראשון.

רענן כהן: אסור לנו לשכוח שחברה שנמצאת במציאות כזאת היא חברה שקשה לה להתמודד עם אותם נושאים שעומדים בסדר יומנו אם היא כל הזמן חברה שעוסקת באלימות ובמלחמות.

רענן כהן: לכן אנחנו חייבים למצוא את הדרך היום כדי לתת ביטוי לשאלות החברה שהן בסיס לכוחנו ולעוצמתנו.

רענן כהן: אנחנו מטפלים בקרוב למיליון איש וזה אומר מפגרים, אוטיסטים, ילדים בסיכון, נשים מוכות, אנשים שהגורל הביא אותם למציאות קשה ביותר, וכאן יש בעצם אטימות מוחלטת ואין הבנה.

רענן כהן: האנשים האלה אצלנו עוברים תנאים בלתי אנושיים.

רענן כהן: ביקרתי למשל בפנימיית ניצנים, שם אנחנו מאכלסים יותר מחמישים נערים שבמקרה האחר הם היו מגיעים אולי לבתי-חולים לחולי נפש.

רענן כהן: אני מדבר על גילאי 12 עד 17-16 כאשר מתוך אותם ילדים שבעה נערים הגיעו לשירות צבאי ואלה נערים שלפי כל הניתוח הרפואי שלהם, לפי כל הדעות הפסיכולוגיות והטיפול שהיה בהם, הם היו נשארים נטל על החברה לכל חייהם.

רענן כהן: אם הצלנו שבעה אנשים, אין דבר יותר חשוב מהדבר הזה.

רענן כהן: הייתי במלכישוע בנושא של סמים ועמדה בפניי ילדה בת 12 שהיא בעצמה מזריקה סמים לגופה, והיא היום הופכת להיות שם מדריכה כדי להסביר נגד הסמים וזה אחרי שהיא שלוש-ארבע שנים בטיפול.

רענן כהן: אם לא היינו מצילים אותה בגיל כזה, לאן היא הייתה מגיעה?

רענן כהן: באיזה צורה היינו מקבלים אותה?

רענן כהן: אני יכול להראות מצוקות ולהראות היכן אנחנו נמצאים.

רענן כהן: אנחנו נמצאים במציאות שאנחנו לא מסוגלים היום לקלוט.

רענן כהן: התקציב שהיה בשנה שעברה, נשאר אותו תקציב למרות שהאוכלוסייה גדלה.

רענן כהן: במשרד העבודה והרווחה פתחנו עכשיו קמפיין גדול מאוד נגד אלימות במשפחה ופעולה למען ילדי סיכון שאנחנו רואים בזה אחד הדברים הקשים ביותר.

רענן כהן: אתה מכיר אותי, אני לא אשאיר מקום שאני לא אבקר אותו כי אני רוצה לראות בעין איך הדברים ייעשו, כי תמונה שווה אלף מלים.

רענן כהן: אני יושב עם כל אחד שעושה את העובדה כדי לשמוע מקרוב איך מטפלים, מה אפשר לשפר, מה אפשר לעשות.

רענן כהן: היינו בחדרה ונפגשנו עם נשים מוכות.

רענן כהן: מדובר במציאות קשה מאוד, נשים שאין להן בית, אין להן לאן ללכת.

רענן כהן: הבעיה לא הטיפול אלא הבעיה מה אתה עושה בתהליך הסופי, לאן הן הולכות אחרי הטיפול, כי אם אין המשך לטיפול, בעצם אתה מרסק אותה, משאיר אותה זרוקה בלי שום פתרון.

רענן כהן: זה אמור גם לגבי גברים מכים.

רענן כהן: זו בעיה אמיתית.

רענן כהן: אני אומר שכאן זו התחנה האחרונה, תחנת ההצלה.

רענן כהן: אם התחנה הזאת לא תציל אותנו, עם ישראל יהיה במצוקה גדולה מאוד.

רענן כהן: הנוער שלנו יהיה במציאות מאוד מאוד קשה.

רענן כהן: אנחנו הולכים עכשיו לפרוייקט לגבי נושא האבטלה והבטחת ההכנסה.

רענן כהן: אני אומר את הדברים כשאני מציע את הרעיון שהובא מארצות חוץ.

רענן כהן: אני מציע להוציא את תקציב הבטחת ההכנסה מהתקציב ולהעביר את כל מערך התקציב למשרד העבודה והרווחה משום שאנחנו הולכים היום לקחת חמישה-ששה ישובים, לקחת את כל מקבלי הבטחת ההכנסה.

רענן כהן: באשדוד היום כ9,000- איש מקבלים הבטחת הכנסה, על-ידי הפילוח של כל האוכלוסייה, יש כ15- אחוז מתוך אותם 9,000 שהם ברי עבודה, ברי תעסוקה.

רענן כהן: אנחנו אומרים שכל אלה חייבים לצאת לתעסוקה קהילתית עם הכשרה מקצועית.

רענן כהן: כלומר, אנחנו לוקחים אותם ומחייבים אותם לעבוד כי חשוב שיהיה ערך של עבודה, שאנשים יצאו בבוקר לעבודה.

רענן כהן: זה חשוב לילדים שלהם, למשפחה שלהם, למציאות החברתית בה הם נמצאים.

רענן כהן: אנחנו אומרים לאותו אדם שהוא מקבל גם סובסידיה חיובית, שהוא מקבל שלושים שקלים נוספים ליום עבודה וזאת בנוסף למה שהוא מקבל מהמוסד לביטוח לאומי כדמי אבטלה.

רענן כהן: אנחנו לא פוגעים בזה אלא הפוך, אבל מי שיסרב לעבוד בעבודה קהילתית, הוא לא יקבל את התשלום כי אנחנו רוצים גם לתת את הכסף, גם לחנך אותו וגם להכשיר אותו כך שאם הוא מסיים אחרי שלושה-ארבעה חודשים את העבודה שלו, נמצא לו מקום עבודה אחר באחד מן המפעלים בסביבה.

רענן כהן: על-ידי זה אנחנו בעצם מציגים חברה אחרת.

רענן כהן: במשרד העבודה יש צוות יוצא מן הכלל מבחינת הנכונות ומבחינת ההתמודדות בחברה.

רענן כהן: אני חושב שצריכה ועדת הכספים לתת לנו לפחות 550 מיליון שקלים פלוס 220 מיליון שקלים.

רענן כהן: יש אוכלוסייה של גמלאים שנמצאת מתחת לקו העוני, וכדי להעלות אותם מתחת לקו העוני נדרשת עלייה של בערך שבעה אחוזים.

רענן כהן: זה אומר שבעה אחוז על 900-800 שקלים שהם מקבלים לחודש, זאת אוכלוסייה שמונה כ37- אלף משפחות, מבחינת נפשות מתקרב לרוב למאה אלף.

רענן כהן: אנחנו אומרים שאנחנו רוצים להציל את האוכלוסייה הזאת, זאת אוכלוסייה שהקימה את מדינת ישראל, זאת אוכלוסייה שלא שאלה מה היא מקבלת מהחברה אלא הלכה לעבוד למען המדינה ולתרום לה.

רענן כהן: עכשיו, כשהאנשים האלה נמצאים במצוקה ואין להם יכולת קיום, אנחנו נפנה להם עורף?

רענן כהן: באיזה זכות נעשה את זה?

רענן כהן: תפקידנו כחברה, תפקידנו כמערכת לתת להם ביטוי.

רענן כהן: אין להם ועד עובדים שיצעק עבורם.

רענן כהן: אני פונה בכל לשון של בקשה שתיתנו את הגיבוי ואת העזרה לכך.

רענן כהן: בואו ניתן ביטוי לחברה במדינת ישראל.

רענן כהן: באתי לכאן, נקודת ההצלה האחרונה וזאת אחרי שלא הצלחתי עם פקידי האוצר, לא הצלחתי לשכנע אותם, ואם מותר לומר, שם נכשלתי, אבל אולי ביחד אתכם נצליח.

רענן כהן: אני מודה ליושב-ראש, מודה לחברים ואני מבקש שהמנכ"ל המשרד יציג את התמונה.

אברהם בן-שושן: הדף הראשון הוא תקציב 1999, 2000 ו2001-, כאשר ניתן לראות את השינויים שחלו בתקציב.

אברהם בן-שושן: בשנת 1999 התקציב היה 3,480 מיליארד, בשנת 2000 התקציב היה 3,930 מיליארד.

אברהם בן-שושן: אני רוצה להדגיש שבבסיס התקציב באותה שנה היה 3,737 מיליארד, אבל ניתנה תוספת לשר אלי ישי של 175 מיליון שלעניות דעתי זה היה צריך להיכנס בבסיס התקציב וזאת משום שבכסף הזה עשינו פעילות שחייבה אותנו להמשיך ולקיים אותה גם בשנת 2001.

אברהם בן-שושן: בשנת 2001 התקציב הוא 4,026 מיליארד.

אברהם בן-שושן: הדף השלישי מראה את נושא תקני כוח אדם.

אברהם בן-שושן: משרד העבודה והרווחה לא גדל בתקנים אלא להפך, ירד, למרות שיש גידול משמעותי באוכלוסייה.

אברהם בן-שושן: כדי להיות הגון אני רוצה לומר שהיה מתוכנן קיצוץ של 140 תקנים במשרד העבודה, אבל האוצר לשנת 2001 הקפיא את הקיצוץ.

אברהם בן-שושן: כל הזמן ברקע אני שומע שאומרים שמשרד העבודה יכול לשנות עדיפויות.

אברהם בן-שושן: מילה יפה, אבל אין לזה שום אחיזה במציאות ואת זה ממחיש הדף הרביעי.

אברהם בן-שושן: תסתכלו על הטבלה ותראו בכל סעיף וסעיף איזו גמישות יש.

אברהם בן-שושן: התקציבים משועבדים מעל תשעים אחוז, בחלקם אפילו 99 אחוז.

אברהם בן-שושן: זאת אומרת, מי שאומר תעשה סדר עדיפות חדש, הוא אומר שלמישהו אני לא אתן שירות, שירות שאני נותן בדין.

אברהם בן-שושן: אני הרי לא מחליט לתת שירות למישהו כי זה טוב לי.

אברהם בן-שושן: אני מדגיש את העניין הזה כדי שתשימו לב שלמילה הזאת אין אחיזה במציאות.

אברהם בן-שושן: למרות הכל ישבנו עם האוצר על האחוזים הבודדים שיש כאן גמישות וניסינו להכניס את כל המכסות שחסרות לנו בשנת 2001.

אברהם בן-שושן: לחלק מהמצוקות נתנו מענה ולחלק לא, ואותן אני רוצה להציג.

אברהם בן-שושן: אנחנו חייבים בשנת 2001 להוסיף עוד 130 מועדוניות.

אברהם בן-שושן: למועדוניות האלה הולכים ילדים שהבית לא מסוגל לתמוך בו, ילדים בדרך כלל בגילאי 6 עד 12, שאין לו בדרך כלל ארוחה חמה, שאין לו מי שיעזור לו להכין שיעורים, שאין לו מי שידריך אותו, ובמקום שהוא יסתובב ברחובות אנחנו שמים אותו במועדונית, נותנים לו טיפול ונותנים לו חיוך.

אברהם בן-שושן: הוכחנו את זה, יש לנו 250 מועדוניות כאלה, אפשר לבדוק את התוצאות, לא צריך להיות גאון ואפשר לראות מה זה עושה לילדים.

אברהם בן-שושן: לכן את זה אנחנו חייבים.

אברהם בן-שושן: כשהילד הזה לא מטופל והוא גדל לא נכון, ההשקעה בו בהמשך הרבה הרבה יותר גדולה.

אברהם בן-שושן: אני אומר שזה כלכלי לטפל בו כאן.

אברהם בן-שושן: פנימיות.

אברהם בן-שושן: יש מצבים שהילד בבית נמצא בסיכון וחייבים להוציא אותו, אבל אין לנו איפה לשים אותו.

אברהם בן-שושן: יש לנו 300 ילדים כאלה וזה אחרי שעשינו את האיזונים בתוך התקציב שהוא לא גמיש.

אברהם בן-שושן: יש פה נושא של מכסות פוסט אישפוזיות, שאלה הפנימיות הטיפוליות שהשר דיבר עליהם.

אברהם בן-שושן: יש לנו מאה ילדים כאלה שהטיפול בהם עכשיו נותן להם עתיד ונותן להם יכולת להיות בני-אדם.

אברהם בן-שושן: אם נמנע את זה מהם, נצטרך אחרי כן לטפל בהם הרבה יותר והרבה יותר קשה.

אברהם בן-שושן: יש ילדים שמסתובבים ברחובות.

אברהם בן-שושן: אני מדבר על הכשרה מקצועית לכאלה שמשרד החינוך עושה והוא עושה מעל ומעבר אבל עדיין יש לנו אלפי ילדים שמסתובבים ברחוב והם צריכים קצת תשומת לב.

אברהם בן-שושן: אני שלוש שנים התנדבתי לעבודה הזאת ואני אומר לכם שהם צריכים קצת תשומת לב, מקום לפעמים להניח את הראש, קצת הכשרה ומקום ללמוד, לפעמים יום בשבוע, לפעמים שלושה ימים בשבוע, לפעמים אותו נער לומד מקצוע ומתגייס לצה"ל.

אברהם בן-שושן: רשמתי את כל הסעיפים רק בשביל הדגמה, אבל אני לא יכול לעבור על כל הסעיפים כי אמרו לי שאהיה קצר.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לעבור לנושא לא פחות קשה, תחום הטיפול של המפגרים, הנכים והאוטיסטים.

אברהם בן-שושן: אני אומר לכם שלבריאים כל הזמן דואגים, אבל לנכים ולמוגבלים אומרים שדואגים, עושים הרבה חקיקה אבל אין לזה כיסוי וחייבים לתת לזה כיסוי אם אנחנו חברה מתוקנת.

אברהם בן-שושן: יש אמהות שיש להן שני ילדים נכים ואז מי יעזור להן?

אברהם בן-שושן: יושבת כאן אחת האימהות והיא יכולה להעיד על כך.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לומר שיש לנו טיפול ל175- נכים קשים שאם לא נעזור להם, גם המשפחות יתמוטטו ותהיה לנו בעיה לטפל במשפחה ובילדים.

אברהם בן-שושן: טיפול סיעודי בנכים מולטי בעייתיים, כאלה שיש להם הרבה מאוד נכויות ולא רק נכות אחת וכאן יש שמונים נכים שמחכים לסידור.

אברהם בן-שושן: אני רוצה לעבור לעניין של התעסוקה.

אברהם בן-שושן: אפשר לשים ילד במקום ולא לטפל בו אחר-כך אבל אנחנו חושבים שתעסוקה מוגנת היא כורח והכרח ואנחנו חייבים לפתח את הרשת הזאת.

אברהם בן-שושן: כתובים כאן המספרים כאשר בסך הכל מדובר על מאתיים נערים.

אברהם בן-שושן: טיפול באוטיסטים.

אברהם בן-שושן: משרד העבודה לא היה אף פעם בחלק של האוטיסטים אבל הוא נכנס לזה בשנת 1995 כאשר משרד החינוך נותן את החלק החינוכי, משרד הבריאות את החלק הבריאותי, אבל לילדים האוטיסטים מגיע החלק הרווחתי כמו לכל אחד מעם ישראל.

אברהם בן-שושן: התוצאות הן מדהימות.

אברהם בן-שושן: את השירות הזה בקהילה חייבים לפתח ואתם רואים כאן ש500- נערים כאלה מחכים לקבל טיפול.

אברהם בן-שושן: עבריינים ומתמכרים, דיבר השר על נושא הסמים והילדים.

אברהם בן-שושן: המספרים רשומים בטבלה הזאת.

אברהם בן-שושן: חוקים ללא תקציב.

אברהם בן-שושן: אני רוצה להדגיש רק סעיף אחד כדי להמחיש לכם על מה אנחנו מדברים.

אברהם בן-שושן: אבחונים למפגרים.

אברהם בן-שושן: חברה מתוקנת כמו שלנו לוקחת מפגר בלי אבחון ושמה אותו עם תווית של מפגר במוסד.

אברהם בן-שושן: זה דבר לא חוקי.

אברהם בן-שושן: בשנים קודמות לא היו אבחונים, אבל היום יש אבחונים וחייבים לעשות אותם ואסור להכניס בן-אדם בלי אבחון למוסד.

אברהם בן-שושן: אסור לנו לעשות את הטעות הזאת.

אברהם בן-שושן: בנייר הזה שמנו את המצוקות האמיתיות.

אברהם בן-שושן: יש עוד הרבה מאוד דברים, אבל אלה הם הדברים ההכרחיים ובלי זה אין לנו תוחלת.

אברהם בן-שושן: אני מבקש מכם לחשוב על מה שאמרתי ולעזור לנו.

אברהם בן-שושן: כמו שהשר אמר, זה המקום האחרון ומכאן אין לנו לאן ללכת אלא החוצה.

מנחם וקשן: הבעיה שמתמשכת היא הבעיה של חוסר משאבים חמור שלא מאפשר לנו לבצע את המטלות ובשתי מלים אני רוצה לתאר לכם על מה אני מדבר ומה לדעתי התוצאות של העניין הזה.

מנחם וקשן: הטיפול המוקדם בבני נוער ובמבוגרים במצבי אלימות כשהוא נעשה בזמן ובמקום הנכון, מביא לתוצאות מאוד גבוהות של שיקום האוכלוסיות.

מנחם וקשן: כאן אנחנו מדברים באחוזים מאוד גבוהים, כאשר למשל בהוסטלים, כשאנחנו מצליחים לאתר את בני הנוער בזמן ולהביא אותם למקום, אנחנו מגיעים לכ85-80- אחוזים בני נוער שעומדים על הרגליים, בני נוער שמתגייסים לצה"ל ועל העניין הזה יש לנו מחקר והערכה מתמשכת.

מנחם וקשן: התוצאה המיידית של חוסר המענה היא בעצם הפירוק של המערכת החברתית והמערכת המשפחתית ואני חושב שכל היושבים כאן יודעים על מה אני מדבר.

מנחם וקשן: בהיעדר אלטרנטיבות נשארו שתי אלטרנטיבות שצריך לקחת אותן בחשבון.

מנחם וקשן: האלטרנטיבה האחת היא אלטרנטיבה של המקום ואנחנו מכירים את כל בני הנוער והמבוגרים שנמצאים ברחוב, נמצאים במערות ולא צריך ללכת רחוק.

מנחם וקשן: הירושלמים יכולים ללכת כאן לליפתא בלילות והתל-אביבים צריכים ללכת לאזור יפו כדי לראות את כל האנשים שמגיעים לשם ואלה אנשים שלא קיבלו מענה.

מנחם וקשן: האלימות הולכת וגוברת והמשאבים שיצטרכו להשקיע בעתיד יהיו הרבה יותר גדולים.

מנחם וקשן: אני רוצה לתת כאן מספר דוגמאות.

מנחם וקשן: כשלא מטפלים בנער אלים, זורעים את זרע הפורענות למשפחה אלימה בעתיד מפני שהנער האלים הזה בהיעדר טיפול יהפוך אחר-כך לגבר אלים ואחר-כך נצטרך להתמודד עם כל בעיית האלימות במשפחה.

מנחם וקשן: נערות שמסתובבות היום ברחובות ולא מקבלות טיפול, אמרתי בכנסת ואני אומר את זה עוד פעם, גם מבחינה רגשית וגם מבחינה נפשית, זה גזר דין מוות עבורן.

מנחם וקשן: נערה שצריכה לקבל טיפול ואיננה מקבלת את הטיפול הזה, באותו זמן היא קורבן להתעללות פיזית ומינית שלדעתי מצבה הוא בלתי הפיך מבחינת שיקום.

מנחם וקשן: בגלל המחסור בכוח אדם, אנחנו גם לא נענים היום לצווי בתי-המשפט.

מנחם וקשן: אם אנחנו לא נמצא את הדרך לעשות את הפעולה הזאת ניכנס לאיזה מעגל שהמסה תהיה כזאת שלדעתי לחברה בישראל יהיה בעתיד הרבה יותר קשה להתמודד עם זה.

חיים פוזנר: 25 אחוז מהמספר אלה זקנים וזקנים זה או בודד או שניים.

חיים פוזנר: יש משפחות חד-הוריות ויש בצד משפחות מרובות ילדות שזו אוכלוסייה מאוד רצינית אצלנו במחלקות לשירותים החברתיים.

חיים פוזנר: אנחנו כרגע מוצפים בפניות לשירותים חברתיים ואנחנו פשוט לא עומדים בהם.

חיים פוזנר: בנושא אלימות במשפחה – כאשר מדובר במשטרה, בתי-המשפט והקהילות – יש לנו היום מערכת איתור מאוד טובה וכתוצאה מכך יש לנו המוני פניות שלא תמיד אנחנו יכולים לתת להם את התשובה.

חיים פוזנר: ילדים בסיכון, כנ"ל, עד כדי כך שפקידי חוק סעד עומדים בפני תביעות מהמשטרה עקב כך שהם לא הספיקו לענות או שלא התייחסו נכון לדברים.

חיים פוזנר: זקנים, למרות שיש חקיקה טובה בנושא הזה, עדיין לזקנים יש צרכים מיוחדים לקיום יומי.

חיים פוזנר: בעיות אלכוהול, דרי רחוב, סמים וכולי.

חיים פוזנר: עולים חדשים.

חיים פוזנר: כל שנה עולים שבעים אלף למדינת ישראל.

חיים פוזנר: הייתה לנו טעות כי אנחנו חשבנו שיש לנו מערכת קליטה ברשויות המקומיות והכל עובד כשורה, אבל אחרי כמה שנים פתאום צצות בעיות שלא היינו מודעים להן בשלב הראשון.

חיים פוזנר: למשל, יש לנו בעיות עם בני נוער מקרב העולים שיוצאים לרחוב וצריך לטפל בהם ולפתח שירותים.

חיים פוזנר: פיתחנו מערכת מקצועית.

חיים פוזנר: אנחנו נחשפנו לזה ולא היה לנו קל כי לא הודינו בזה שיש לנו ילדים בסיכון במדינת ישראל כאשר רק לפני 15 שנה הודינו בכך לראשונה.

חיים פוזנר: בנושא אלימות במשפחה שינינו את הסטנדרטים והנורמות שלנו השתנו בעניין הזה, נחשפנו לדברים ופיתחנו הרבה מאוד שירותים כמו מרכזים למניעת אלימות במשפחה, מקלטים לנשים מוכות, מרכזי קשר הורים-ילדים להסדרי ראיה, מרכזי חירום לילדים, מועדוניות משותפות שהמנכ"ל הזכיר, מרכזים לטיפול בנתמכים באלכוהול ומרכזים לטיפול בסמים, מרכזים ושירותים לדרי רחוב, פיתוח קהילתי עם הקהילות במגזר הכפרי ובמגזר אחר, ועבודה עם עולים.

חיים פוזנר: הבעיה שלנו היא בעיקר זאת שאין לנו מספיק כוח אדם ואני אסביר למה.

חיים פוזנר: בעבודה סוציאלית או בשירותים חברתיים המשאב העיקרי הוא עובד סוציאלי מקצועי שמטפל באנשים.

חיים פוזנר: זה הבסיס ולנו אין מספיק עובדים סוציאלים שיכינו תזכירים לבתי-משפט, כך שמי שיש לו בעיות עם משמורת ילדים והוא צריך לקבל תזכיר בזמן, הוא לא מקבל בזמן ויש פיגורים ויש טענות ויש מענות.

חיים פוזנר: מי שיש לו ילד בסיכון כשיש את פקידי סעד לחוק הנוער, אין לנו תשובות בעניין.

חיים פוזנר: חסרים לנו עובדים סוציאלים לטיפול במשפחות וילדים, עובדים סוציאלים קהילתיים, עובדים סוציאלים שמטפלים בנוער וצעירים ובנשים ונערות.

חיים פוזנר: המחלקות לשירותים חברתיים ברשויות המקומיות הן בעצם נותני השירותים העיקריים והן פוגשות את עיקר האוכלוסייה בשטח.

חיים פוזנר: מה שחסר לנו, מלבד התקנים, זה תקציב לפיתוח שירותים בקהילה למניעת הוצאת ילדים מהבית, לתת להם את הפתרון בקהילה ובבית.

חיים פוזנר: אנחנו צריכים לחזק את המשפחות בבית ואת ההורים.

רענן כהן: תזכרו תמיד שאחרי כל המספרים האלה חיים בני אדם ואם אנחנו לא נטפל בהם, לא נהיה ראויים.

רענן כהן: לכן אני מאוד מבקש למצוא את הדרך, את שביל הביניים, כדי שניתן יותר רווחה לבני האדם, רווחה שאנחנו חייבים לתת להם.

חנה מרגליות: במשפחות חד-הוריות יש ילדים בסיכון ויש משפחות עם סמים.

חנה מרגליות: אני מבקשת שתשנו היום את הדפוסים החברתיים, בואו נשנה את דרך המחשבה.

חנה מרגליות: יש משפחות, לא רק חד-הוריות, שאולי דרך יישומם בעבודה תשנה את מצבם.

חנה מרגליות: בעקבות כל הבעיות שנוצרות בעקבות האבטלה, יש מתחים בבית, יש נשים מוכות בבית וכולי.

חנה מרגליות: זה דבר שגורר דבר.

חנה מרגליות: בואו נתחיל לטפל בדברים בצורה מסודרת ואולי חלק מהבעיות ייפתר.

חנה מרגליות: למדינה יש היום כל מיני חוקים בנושא של ביטוח לאומי והם נוגעים במשרד העבודה והרווחה.

חנה מרגליות: בביטוח לאומי קיים נושא של הבטחת הכנסה והשלמת הכנסה.

חנה מרגליות: ברגע שמישהו הולך לבקש השלמת הכנסה, אם יש לו איזו מכונית ישנה אתה הוא נוסע לעבודה, כל הזכויות נעלמות לו.

חנה מרגליות: מצד אחד הוא רוצה לצאת לעבוד ולא להיות מקובע בחברה מסוימת, אבל מצד שני באה המדינה ומקבעת אותו חזרה.

חנה מרגליות: מה הואילו חכמים בתקנתם?

חנה מרגליות: הולכים לעשות תוכנית לפיה יעבירו את הבלתי מועסקים לעבודה.

חנה מרגליות: אתה מדבר על נושא של כפייה.

חנה מרגליות: למה אנשים צריכים לעבור את זה בכפייה?

חנה מרגליות: למה לא לבוא ולהכין אותם מראש להיכנס חזרה לאיזו מערכת מסוימת ולהכניס אותם לגדר מקבלי העבודה?

חנה מרגליות: למה צריך את העובדים הזרים?

חנה מרגליות: יש עוד הרבה דברים שצריך לטפל בהם.

אבי עובדיה: היום יש מעל 300 אלף מובטלים ויש מעל 400 אלף עובדים זרים במדינת ישראל.

אבי עובדיה: אנחנו לא יכולים להתחרות אתם ואני אמרתי כבר כמה פעמים בוועדות שזה ייקח שנה, שנתיים, שלוש שנים, אבל המדינה תצטער על האישורים שהיא מחלקת לעובדים הזרים.

אבי עובדיה: האזרחים יום אחד יקומו ויעשו כאן אינתיפאדה שלא תהיה דרך חזרה ממנה.

אבי עובדיה: אני מסתובב בין האנשים ואני לא מבין למה אנחנו הארגונים צריכים לחלק מזון גם בחגים וגם בשבתות ואתה פותח את המקרר של אותן משפחות ואין להן כלום.

אבי עובדיה: העובדים הזרים מוציאים מהמדינה מיליארד שקל כל חודש החוצה, הם מוציאים מעל מאתיים מיליון דולר מחוץ למדינה.

אבי עובדיה: זה לא רק שהמובטלים נפגעים אלא גם כל המגזר העסקי הבינוני והקטן נפגע כי הכסף הזה היה אמור להסתובב כאן והיום הוא איננו.

אבי עובדיה: יוצא שגם אין לנו עבודה, גם כולם נפגעים וגם באים ואומרים שצריך לחנך את המובטלים.

אבי עובדיה: לא, אולי צריך לחנך את המעסיקים שתאוות הבצע שלהם היא כל כך גדולה.

אבי עובדיה: אני יכול לתת לכם דוגמה.

אבי עובדיה: הופעתי באיזושהי תוכנית עם קבלן שמעסיק עובדים זרים.

אבי עובדיה: הוא אמר לי שאני אביא לו ששים עובדים לעבוד בבניין, שאלתי אותו אם הוא משלם שכר הוגן, אבל מסתבר שהוא משלם 4,500 שקלים.

אבי עובדיה: הבאתי לו למחרת שמונים עובדי בניין מקצועיים כולם, הוא הזמין לנו משטרה ואתם יכולים לבדוק במשטרת ראשון.

אבי עובדיה: היו על זה כתבות.

אבי עובדיה: אתמול הייתי אצל עוזר השר שהתקשר לקבלן שביקש לקבל עובדים.

אבי עובדיה: אמרתי לו שאני יכול להביא עובדים אבל יש לי תנאי אחד.

אבי עובדיה: יש לנו ניסיון עם האינתיפאדה ועם הסגר, כשיש סגר תמיד מחפשים את הישראלים, כשפותחים את הסגר מפטרים את כולם וזה תהליך של שנים רבות.

אבי עובדיה: בשבע השנים האחרונות בענף הבנייה, בענף החקלאות ועוד מעט זה יהיה בענף ההיי-טק יש תהליך של דחיקה של הישראלים משוק העבודה.

אבי עובדיה: אולי זה ייקח עוד שנה או שנתיים, אבל זה יקרה.

אבי עובדיה: אנחנו מוכנים לוותר על הנדבה במדינת ישראל, לא רוצים טובות, לא רוצים כלום, אבל רוצים אפשרויות למקום עבודה.

אבי עובדיה: אני מוכן להחתים מעל ששים אלף אנשים שיוותרו על דמי האבטלה אבל שהממשלה תתחייב להוציא את העובדים הזרים, אם לא את כולם, שמונים אחוז מהם לפחות.

אבי עובדיה: אנחנו במקום ראשון בהעסקת עובדים זרים בעולם.

אבי עובדיה: אנחנו תופסים את המקומות הראשונים בדברים הכי גרועים.

אפרת פינק: אני תמהה על כך ששוב אין לזה תקציב.

אפרת פינק: אם אנחנו מדברים כאן חזור ודבר על נושא האבטלה ועל נושא שילוב אנשים בתוך מעגל התעסוקה, ברגע שתתחיל אכיפה של החוק הזה למעסיקים לא יהיה אינטרס להעסיק עובדים זרים, את אותם עובדים זרים שהם יכולים להעסיק ללא שכר מינימום.

אפרת פינק: אנחנו יודעים שיש פקחים שיוצאים לשטח אבל לא משתמשים בכלים שנתונים להם.

אפרת פינק: יש להם אפשרות להטיל קנסות מינהליים, אבל הם מגיעים למפעל ולא מטילים את הקנס.

אפרת פינק: יש אפשרות להעמיד לדין.

אפרת פינק: אנחנו מגישים תלונות ולא מעמידים אנשים לדין.

אפרת פינק: לא רק נדרש כאן להקציב עוד פקחים לנושא אלא נדרש שהפקחים יעשו את עבודתם ושמי שקיים לשטח יעמיד לדין ויטיל קנסות מינהליים.

אפרת פינק: נושא נוסף שלא מופיע בתקציב אבל יש לו השלכה ישירה על מקבלי הבטחת הכנסה וזו החלטת הממשלה מחודש אוגוסט לקצץ את כל הזכויות שנלוות לנושא של הבטחת הכנסה בתחום הדיור, הארנונה והחינוך.

אפרת פינק: אני מדברת על החלטת ממשלה מספר 2197 שהמשמעות שלה היא ביטול זכויות נלוות למקבלי הבטחת הכנסה.

אפרת פינק: המשמעות של זה היא פגיעה בסכומים שמגיעים למאות ואלפי שקלים לחודש למקבלי הבטחת הכנסה.

אפרת פינק: אנחנו פשוט תמהים על כך שבמצב החברתי שקיים היום מטילים עוד גזרות חברתיות על אותם מקבלי הבטחת הכנסה.

אפרת פינק: החלטת הממשלה הזאת פשוט ראויה לשינוי.

רונן רגב: אנחנו רוצים להעלות את הצורך להחזיר חזרה חלק משמעותי מהזכויות של המובטלים שבמהלך השנים האחרונות הולכות ומצטמצמות וזה קורה מחוק הסדרים אחד לשני.

רונן רגב: מסוף שנות ה80- באופן עקבי כל שנה יש פגיעה בזכויות המובטלים כאשר השיקול או הטיעון העיקרי שמועלה הוא שזה מעין תמריץ למובטלים לצאת לעבודה.

רונן רגב: כמו שאבי עובדיה אמר, בעצם אומרים המובטלים לא עובדים מפני שהם לא רוצים לעבוד וזאת כאשר בעצם הבעיות המרכזיות שיוצרות את בעיות האבטלה בישראל זו המדיניות התקציבית המרסנת, זה המיתון וזה המבנה של שוק העבודה שפוגע באופן עקבי בכוח העבודה החלש.

רונן רגב: אפרת פינק דיברה על נושא אכיפת שכר מינימום, אבל יש גם הרבה מרכיבים אחרים שאפשר לדבר עליהם.

רונן רגב: אם אנחנו רואים באופן ברור שלאורך כל השנים האלה הפגיעה בזכויות המובטלים לא מביאה לצמצום האבטלה, אין שום צידוק להמשך הפגיעה באוכלוסייה הזאת שגם ככה היא אחת האוכלוסיות החלשות והפגועות ביותר במדינת ישראל.

רונן רגב: אני רוצה לשים דגש רק על דוגמה אחת שהיא אבסורדית מבחינה כלכלית כי כל הפגיעות הן פגיעות קשות שמביאות את האנשים האלה קרוב יותר לעוני עמוק.

רונן רגב: יש מקומות בהם האבסורד הוא גדול וזה הנושא של עבודה מתאימה.

רונן רגב: נכון להיום מובטלים מתחת לגיל 35, כעבור ששים יום חייבים לצאת לעבודה.

רונן רגב: אני חושב שהגיע הזמן לעשות תיקון יותר יסודי במצב הזה מכיוון שזה אומר שאחרי ששים יום אנשים שיש להם ניסיון מקצועי בתחום מסוים או הכשרה או איזושהי תעודה צריכים לקבל כל עבודה ששירות התעסוקה מציע להם.

רונן רגב: צריך לזכור שמול מאות אלפי הפונים, שירות התעסוקה מציע עשרות אלפי הצעות עבודה.

רונן רגב: מראש אנחנו יודעים שהיצע העבודה הוא בעייתי בשירות התעסוקה.

ויצמן שירי: אני שואל האם אתם לא חושבים שכדאי שאותו מובטל שמקבל כבר דמי אבטלה, שלוש פעמים באותו יום יגיע לשירות התעסוקה, ידפיס כרטיס ואז ידעו כולם שהוא לא עובד באותו יום.

ויצמן שירי: אני מדבר על כך שהמובטל יבוא שלוש פעמים ביום לשירות התעסוקה, בשעה 8:00, בשעה 12:00 ובשעה 4:00 ואז הוא לא יוכל לעבוד עבודה נוספת.

רון חן: מעבר למה שדורש משרד העבודה והרווחה, אנחנו דורשים יותר.

רון חן: רשימת הדרישות שלנו יותר גדולה וזאת מהסיבה הפשוטה: אנחנו נושאים כל שנה בעוד 300 מיליון שקל מעבר להשתתפות בה אנחנו חייבים.

רון חן: על-מנת לסבר את האוזן, בשנת 1999 אנחנו השתתפנו במיליארד ומאה מיליון שקלים בנושא רווחה.

רון חן: צריך לזכור שכלל הכנסות הארנונה ברשויות המקומיות הן פחות מעשרה מיליארד שקלים באותה שנה, כך שלמעלה מעשרה אחוז הולך רק לנושא רווחה והוא לא אמור ללכת מתוך הארנונה שלנו.

רון חן: נושא של תעריפים.

רון חן: בגלל מצוקה תקציבית ישנם תעריפים שהם לא מתאימים.

רון חן: אם צריך להלין דייר רחוב ומשלמים עבורו איקס עשרות שקלים, אין למצוא עבורו מקום הלנה במחיר הזה.

רון חן: הרשויות המקומיות מממנות את האיקס כי עיריית תל-אביב לא תשאיר מאה דיירי רחוב ברחוב.

רון חן: מכסות.

רון חן: המשרד מתאים את המכסות לתקציב שיש לו.

רון חן: רשימת הממתינים היא עצומה ובמשפט אחד אני רוצה לתאר היכן עומד ראש רשות.

רון חן: אם לראש רשות יש ילד שעומד בקריטריונים להיכנס לפנימייה והוא לא יכניס אותו לפנימייה, הוא ייתבע על-פי חוקים שקובעים בנושא רווחה.

רון חן: אם הוא יכניס אותו לפנימייה, יחרוג בתקציב, יכול להיתבע בבית-משפט על חריגה בתקציב.

רון חן: זאת אומרת, ראש הרשות בכל מקרה עבריין.

רון חן: או שהוא יצר גירעון, הוא שהוא לא נתן את הטיפול הדרוש.

רון חן: נושא לשכות רווחה לא ממומן בכלל אלא כולו נופל על כתפי הרשויות המקומיות וזה סכום של 120 מיליון שקלים בשנה.

רון חן: המשרד יודע את זה.

רון חן: תקציב המשרד הוא פחות מעשרה מיליון שקלים לזה ומישהו צריך לממן את זה.

שרון אברהם ויס: החלטת הממשלה מדברת על הפרטה של המרכז לשירותים, לעגן את כל השירותים למרכז אחד, אבל מדובר פה על הוצאה לגורמים פרטיים ואני חושבת שכאן צריך מאוד לבחון את זה ולראות מה המשמעות כלפי המובטלים.

שרון אברהם ויס: כיום החלטת הממשלה מדברת על שינוי חקיקה ראשית לצורך הניסוי הזה שיכיל 10,000 איש.

שרון אברהם ויס: לא ברור לי למה לצורך ניסוי צריך לעשות שינוי בחקיקה.

הילה ליברמן: אני מדברת על ביטול החלטת הממשלה מה16- באוגוסט וזאת על-מנת למנוע את הפגיעה.

חני לוי: אנחנו מאוד רוצים להחזיק את הילדות האלה בבית ואנחנו מאוד אוהבים אותן, ולכן אני פונה בבקשה שיעזרו לי להשאיר אותן בבית.

חני לוי: זה אומר תעזרו לי להחזיק אותן ואני לא אומרת שתחזיקו לי את העובד.

חני לוי: היום אין ברירה ואני יכולה להעסיק רק עובד זר כי אף אחד אחר לא מוכן לעבוד בטיפול כזה.

חני לוי: בשנים קודמות ניסיתי להעסיק גם עולים חדשים אבל אף אחד לא מחזיק מעמד כי אף אחד לא מוכן לבוא בשעה 6:30 בבוקר ולעבוד עד שעה 8:30 כשהן הולכות לבית-הספר, ואחר-כך לחזור פעם אחת בשעה 2:30 ופעם אחת ב3:30- כשהן חוזרות הביתה, ולכן אני חייבת להעסיק עובד זר, כי אין לי ברירה פשוט כי בשוק העבודה הישראלי אין אף אחד שיכול לעזור לי.

חני לוי: להעסיק עובד זר עולה לי כאלף דולר לחודש.

חני לוי: אני לא יכולתי לעמוד בזה, אבל עכשיו כשהילדה צריכה להיכנס לניתוח, אין לי ברירה.

חני לוי: דרך אגב, להחזיק שתי ילדות כאלה בסידור מוסדי עולה עשרים אלף שקל.

חני לוי: אני אומרת תעזרו לי, רק תעזרו לי, אבל אין סעיף כזה במשרד העבודה והרווחה ובלשכות הסוציאליות.

רענן כהן: אבי עובדיה העלה דבר שלא קשור לנושא היום, אבל מאחר שזה עלה כאן אני חייב לומר שאני רואה בהחלטה שהתקבלה להביא עובדים זרים למדינת ישראל כשגיאה הגדולה ביותר של עוצמתה ויכולתה של מדינת ישראל.

רענן כהן: אין שגיאה יותר גרועה מזו שהתקבלה להביא עובדים זרים.

רענן כהן: רק פער התיווך אדוני היושב-ראש, משחקים פה כשלושה מיליארד שקלים עוד לפני תחילת עבודתם של העובדים הזרים.

רענן כהן: מי שמסתובב היום בדרום תל-אביב, בעצם דרום תל-אביב הופכת להיות עיר של זרים.

רענן כהן: ביום ששי יושבים כ150- אלף עובדים זרים, יש שם אפילו כנסיות וגני ילדים והדור הבא מתחיל לחיות שם.

רענן כהן: ביקרתי במעשיהו וראיתי את אלה שנעצרו והובאו לשם ואני אומר שאלה שהיו צריכים להיות שם הם המעסיקים.

רענן כהן: הרגלנו את המעסיקים להעסיק עובדים בעבודה זולה, ב500-300- דולר ולכן למה שייקחו עובדים ישראלים?

רענן כהן: אמרתי לקבלנים שהעובדים יקבלו למעלה מ6,000- שקלים לחודש והם יראו איך הישראלים יבואו.

רענן כהן: כאמור, זה דיון אחר ולא שייך לנושא שלנו היום, אבל מצאתי לנכון שאני נלחם בתופעה הזאת.

רענן כהן: אני מוכן לקבל ממך כל אינפורמציה כדי להתמודד בבעיות האלה.

רענן כהן: חברי הכנסת, אדוני היושב-ראש, תראה על מה אנחנו מדברים.

רענן כהן: שמעת את השלטון המקומי.

רענן כהן: הלב דואב וקשה מאוד להתמודד מול תופעה כזאת ואחרת שילד בגיל צעיר עומד במצוקה מבחינת פיגור, מבחינת בעיות, מבחינת אלימות.

רענן כהן: חובתה של החברה להציל אותו, חובתה של החברה לטפל בו.

רענן כהן: מאחורי כל הדברים האלה עומדים בני אדם והחובה שלנו היא לעזור.

רענן כהן: לכן אני פונה אליך ומבקש מכל חברי הכנסת.

רענן כהן: הגשתי כאן בקשה במינימום תוספת של 482 מיליון שקלים פלוס 220 מיליון שקל דרך הביטוח הלאומי לקשישים, לאותם אנשים שבאמת הקימו את המדינה.

רענן כהן: אני מבקש לאשר לי 220 מיליון שקל שזאת הצעת חוק.

רענן כהן: להוסיף לנו במקום 482 מיליון שקל לפחות 300 מיליון שקל כדי שנוכל לעשות צעד נבון למען החברה, למען האנשים המסכנים האלה שחובתנו לעזור להם.

רענן כהן: האוצר אחרי כל המאבקים מציע היום לבטל את העבודה המועדפת לחיילים משוחררים.

רענן כהן: אין מצב יותר לא חכם מלעשות זאת.

אלי גולדשמידט: מי שלא מבין את הדבר הבסיסי הזה, לא מבין מה זו מדינה מודרנית.

אלי גולדשמידט: אני מודה לכם.

אלי גולדשמידט: בכפוף לתהליכי התקציב שאנחנו כרגע חיים די בערפל לגביהם, קיבלנו את הבקשה של משרד העבודה והרווחה להוסיף 520 מיליון שקלים.

אלי גולדשמידט: אתם צריכים 480 פלוס 220 ואתה אומר ש300- זה המינימום ו220- זה לקשישים שנמצאים מתחת לקו העוני אצל הביטוח הלאומי.

אלי גולדשמידט: אנחנו נתבע משר האוצר לתת את הביטוי הנאות במסגרת שינויי התקציב, השינויים הנדרשים, במשא ומתן שלנו אתו לנושא הזה.

אלי גולדשמידט: אני לא יכול לומר שזה יהיה מלוא הסכום, אבל נשתדל ככל האפשר לסייע לך במאבק הזה.

אלי גולדשמידט: אני לא צריך לקיים על כך הצבעה, כי כולם תומכים במה שאני אומר.

אלי גולדשמידט: תודה רבה.

שלום שמחון: אני מציע לאשר את זה כך.

שלום שמחון: אם האוצר חושב שהוא רוצה לטרפד את העלאת מחיר המים ואת הסיוע לחקלאות, שיטרפד.

שלום שמחון: אם הוא רוצה להחזיר את הבקשה, שיחזיר, אבל אנחנו צריכים לאשר את זה בלי השלוש שנים, שיהיה כתוב משנת 2002 ואילך, וסעיף 5 יימחק לגמרי.

שלום שמחון: כבוד היושב-ראש, אני מוחה על השיטה הזאת של האוצר.

שלום שמחון: אמרתי זאת לשר האוצר ולממונה על התקציבים ואני חושב שהשיטה הזאת היא שיטה נפסדת ונלוזה.

שלום שמחון: כאן יושבים אנשים ישרים.

שלום שמחון: אנחנו חתמנו על תקנות המים כפי שהן.

שלום שמחון: כל מי שמנסה עכשיו להגיד בואו נראה אתכם, ישנם יצואני פרחים שמגיעים לפת לחם, אז אנחנו נתפוס אתכם במים.

שלום שמחון: זו שערורייה, חוצפה, כך לא עובד מינהל תקין.

שלום שמחון: לנו כאן יש הרבה אחריות ואנחנו נהיה אחראים.

שלום שמחון: אני מצפה מהאוצר להיות אחראים ולהתייחס לזה באותה מידת רצינות.

שלום שמחון: החוכמות האלה, לא אתנו.

אנה שניידר: זה פתוח.

אנה שניידר: זאת אומרת, התוכנית יכולה להיות כל תוכנית ובלבד שועדת הכספים תאשר אותה.

אנה שניידר: זה למעשה תנאי לתחילתה של התקנה ב1- בינואר 2001.

אנה שניידר: מה שאתם עושים עכשיו, אתם מאשרים את התוכנית.

שלום שמחון: אנחנו מוחקים את המלים "כי במשך שלוש השנים הבאות".

אלי גולדשמידט: אני הייתי זה שבאתי אל החקלאים ואמרתי שייתנו צ'אנס לאוצר, שלא יגידו שמרמים אותם וכולי, אבל אתם עשיתם ממני רמאי ואני אומר לך זוהר שזה לא יעבור בשקט.

ויצמן שירי: תודה רבה.