From: zeljko%rd_server@se01.wg2.waii.com (Zeljko Jericevic)
Subject: Hrvati u Anglo-Americkim enciklopedijama
Organization: University of Waterloo
Date: Thu, 31 Dec 1992 23:46:56 GMT


   Clanak "HRVATI U ANGLO-AMERICKIM ENCIKLOPEDIJAMA" napisan je i objavljen u
   Hrvatskoj  Reviji  prije  desetak  godina.  Moje je osobno misljenje da je
   clanak izuzetno vazan zbog obilja prezentiranih  informacija,  dok  britki
   stil  pisanja  Ive  Tasovca cini citanje svih tih lazi, zabluda i gluposti
   snosljivim,   spasavajuci   citatelja   od   duboke   depresije.    Obilje
   dezimformacija o  Hrvatima je zaprepascujuce, i proci ce godine prije nego
   uspijemo razotkriti sve te lazi.

   Zahvaljujem Ivi Tasovcu za kopiju clanaka i MP za skaniranje.

   Ugodno citanje,
   Zeljko Jericevic

   ****************************************

   HRVATI U ANGLO-AMERICKIM ENCIKLOPEDIJAMA

   IVO M. TASOVAC, Salt Lake City, U.S.A.

   RENNARD Strickland napisao je u predgovoru knjige Raymonda   W.  Stedmana,
   Shadows  of  the Indians: <<Sjene povijesnog pamcenja padaju na proslost i
   buducnost. Stedmanova knjiga je ogledalo, iz kojeg se odsjevaju  predodzbe
   bijelaca   o   crvenim  Indijancima.  Zanimljiva  je i znacajna to knjiga,
   zanimljiva je radi jasnoce prododzaba, koje je  nasao;  znacajna  je  radi
   toga,  sto  ove  predodzbe  jos uvijek prevladavaju u nacionalnoj politici
   spram In- dijanaca. U mitosu o jami>>, nastavlja  Strickland, <<Platon  je
   pokazao  kako sjenovite predodzbe i iskrivljuju stvarnost, dok istovremeno
   stvaraju novu zovodljivu realnost (...) Citalac se na taj nacin  usmjeruje
   od    sadasnjosti    prema   buducnosti  indijanskog  zivota,  kulture,  i
   politike. Shadows of the Indians ujedinjuje proslost s  buducnoscu,  posto
   je  ilustrirala,  da  su povijest i politika suprotne strane iste medalje.
   Nitko nije u stanju razumjeti realnost suvremenog indijanskog zivota,  kao
   i izgled na zivot buducih generacija bez tocnog razumijevanja ovih proslih
   i sadasnjih prododzaba.>>

   Cini mi se, da je nemoguce razumjeti i nasu hrvatsku stvarnost, bez tocnih
   razumijevanja  sjenovitih predodzaba o nama i radi kojih poprimismo izgled
   jednog posve suvisnog naroda, suvisni kao  i  Indijanci, uvijek   prepreka
   visim  ciljevima,  koje  povijest, navodno, namjenjuje onima koji zgrabise
   vlast i Ljubomorno je zele ocuvati. Predodzbe o  Hrvatima  dospjele  su  u
   Ameriku  iz  tudjih  <<jama>>,  uglavnom  srpskih,  njemackih,  engleskih,
   francuskih i  slavjanskih  (ceskih  i  slovackih),  ali,  za  razliku   od
   platonskih predodzbi, predodzbe o Hrvatima bijahu preodredene i oblikovane
   politickim potrebama vremena  i  predrasudama.  Desilo  se  je,  a  takvog
   primjera  je  nemoguce  naci   kod  drugih naroda, da je stvaranjem <<nove
   zavodljive realnosti>> hrvatska povjesnica i nehotice  postala  sluzbenica
   ne  samo   politike,  vec   jedne  izrazito anti-nacionalne, anti-hrvatske
   politike, sto je i bio razlog  Gotovceve  tragicne  spoznaje:  "Hrvati  su
   narod  koji  izcezava  na obali Jadranskog  mora". Svrha je ovog napisa ne
   samo opisati americke predodzbe o Hrvatima, vec i u  granicama  mogucnosti
   pokazali,  kako  se  iskrivljena  slika o nama trajno pomladuje i sustavno
   pothranjuje <<novim zavodljivim realnostima>>, na temelju kojih, u krajnoj
   liniji,   odreduje  se  i  americka  politika  spram  nase  sadasnjosti  i
   buducnosti.

   Prvi zapisi o  Hrvatima  u  Americkim  enciklopedijama  zapocese  pedestih
   godina  proslog   stoljeca  neposredno  nakon revolucionarnih previranja u
   Habsbuskoj monarhiji. O tim burnim dogadjajima  pisalo  se  je  kojesta  u
   americkoj   stampi.  Simpatije,   odnosno antipatije javnog mijenja bijahu
   preodredjene ideoloskim sklonostima. Liberalna inteligencija nasla  se  je
   mahom  na   madzarskoj   strani,   docim  konzervativci  zauzeli  su,  pod
   utjecajem engleskih i francuskih znanstvenih analiza, mnogo  realisticnije
   glediste.  Za tu  liberalnu inteligenciju, madzarski dogadaji imali su sve
   oznake Americke revolucije. Madzarske ceznje za neovisnoscu interpretirale
   su   se   kao   opravdana  erupcija   demokratskog   republikanstva,   kao
   svjetlosni komet u mraku tiranskog habsburskog neba.  Zaludu  sve  opomene
   razboritijih   Ijudi  konzervativnog  smjera,  Kossutha   se  slavilo  kao
   madzarskog  Georgea Washingtona.

   U jeku ovih ideoloskih  rasprava   nekoliko   znacajnih   clanaka   bijase
   objavljeno   u   North  American  Review,  iz  pera  njenog konzervativnog
   urednika Francis  Bowena,  o  nacionalnoj  problematici  Europe, poglavito
   njenog  slavenskog  dijela. Clanci  su  bi!i  uglvnom bazirani na knjigama
   Sir J.   Gardnera Wilkinsona: "Dalmatia and Montenegro: with  the  lourney
   to  Mostar  in  Herzegovina,"   and  "Remark  on the Slavonic Nations; the
   History ot Dalmatia and Ragusa, the  Usccocs,  etc.",  Francuza  i  bivseg
   ambasadora   u   Rusiji  i Njemackoj,  Paula  de  Bourgoinga: "Les Guerres
   d'Idiome et de Nationalite". Engleza Edwarda  P.  Thompsona;  "Austria"  i
   nekih  drugih  publikacija, kao "Annual register, or a View of the History
   of Politics of the year 1948", usto jos i "A Brief Explanitory  Report  as
   to the Termination  of the  Hungarian   Struggle..." objavljen u New Yorku
   1850.

   Kako su sve te knjige bile napisane  na  jednoj  umjerenoj  konzervativnoj
   noti, idealno su posluzile prof. Bowenu, koji je, usput receno, privremeno
   izgubio katedru povijesti na Harvardu,  radi  takvih  nazora   i   njegove
   intelektualne   oporbe   protiv  liberalske  <<zanesenjacke  povrsnosti>>.
   Prepricavajuci Bourgongovu knjigu,  Bowen  istovremeno  podrzava  autorova
   gledista, pa  lapidarno primjecuje:  <<(...)  kad se ratovi vode za ljubav
   jezika i rase, nije moguce doci do tocne prosudbe, niti utvrditi  koja  je
   strana  u  pravu>>.   Naprotiv,   on   je  smatrao, da burna 1848. nije ni
   izdaleka bila borba za uspostavu republikanskog nacina vladanja,  za  koju
   druzbe  plemenitih  demokrata,  kako  su to liberali smatrali, prolijevase
   svoju krv, vec klupko kontradiktornih tendencija, koje je  nemoguce   bilo
   prosudivati   s  ideoloskih   pozicija.  Na  osnovi cinjenica,  koje Bowen
   vjeso izvlaci iz teksta spomenutih  knjiga,  on  zakljucuje:  <<Upravo  je
   ponizavajuce pogledati  unatrag,  na  sva ta  nasa  brzopletna  misljenja,
   cesto mijenjana i naprasito izrazavana,  i  najzad  prisiljeni   priznati,
   da  smo zacijelo uzaludno razbacili nase posteno odusevljenje.>>

   Ali, on ne bijase ni protiv Madzara,  dapace  usrdno  podupire  prihvacena
   misljenja   o   Madzarima,   kao  aristokratskom,  ponosnom,  galantnom  i
   pobjedosnom narodu, ali im  negira  svako  pravo,  da  se  ponasaju  spram
   nemadzarskih  naroda   na   nacin,   kao   sto  se  je  Bec  ponasao spram
   Budimpeste. U tom  smislu,  Bowen  promice  misljenje  svojih  romantickih
   suvremenika   glede   slavenskih  naroda,   kao  rase na domaku ostvarenja
   svoje potencijalne vrijednosti unutar okvira neumitnih  zakona  povijesnog
   rasta  cjelokupne  ljudske  zajednice. Snazan  impuls  takvim  shvacanjima
   zadala  je  jos  vecma  knjiga:  Historical  View  of  the  Languages  and
   Literaures  of  the  Slavic  Naions; With a Skech of Their Popular Poetry,
   objavljena u New Yorku 1850. god. Knjigu je napisala Talvi, non  de  plume
   darovite njemacke spisateljice Therese Albertine Luisevon  Jakob,  koja je
   u to vrijeme zivjela u Americi, kao supruga  americkog  biblicara  Edwarda
   Robinsona.  Filozofska  podloga  Talvijeve  knjige  je  Herder i slavenska
   filologija,  ciji korifeji mogu biti svrstani u istu  skupinu  romantickih
   mislilaca,  za  koje  Reginald  Horsman  (Race  and  Manifest  Desiny; The
   Origins of American  Racial  Anglo-Saxonism)  rece:  <<Njihove  predrasude
   utjecase  na  oblikovanje  njihova znanstvena  istrazivanja,  a  rezultati
   njihovog  istrazivanja snabdijevali su teoretsku osnovu, bez koje ni jednu
   drustvenu akciju nije moguce zamisliti.>>

   Vec kao djevojcica Talvi se je s roditeljima doselila u Rusiju.   Tamo  se
   je  i   skolovala   i   tijekom   vremena   postala  je  vjesta u nekoliko
   slavenskih jezika. Kako to vec biva  u  slicnim  slucajevima,  razvila  je
   gotovo   nekriticnu   ljubav   spram   svoje   adoptirane  zemlje Rusije i
   slavenskih naroda uopce. Poznavala je iz prve ruke  sve  znacajnije  ljude
   svoga   vremena,   pocevi   od   Goethea   pa  do  Vuka Karadzica, kome je
   prevela na njemacki dvije zbirke  <<srpskih>>  narodnih  pjesama.  Nikakvo
   cudo   onda,   da   je  i  Talvi prisvojila tezu o <<vitalnosti i duhovnoj
   neokaljanosti>>  mlade  slavenske  rase,  koja  na   svu   srecu    ostade
   nedirnuta   stetnim   utjecajem europske kulture,  ukorjenjene u latinskoj
   civilizaciji. Ovakva  misljenja  nasla  su  izuzetno  prikladan  prijem  u
   Americi,  koja je i sama prolazila kroz  proces rasnog anglo-saksonstva, a
   koje je Talvijin nesto mladi suvremenik Disraeli smatrao  najsuperiornijom
   rasom.   <<I   kad   superiornija   rasa>>,   pisao   je  Disraeli,   <<sa
   superiornijim idejama o radu i redu, koraca naprijed, njeno  drustvo  mora
   biti  napredno....Sve  je  rasa;  druge  istine  nema.>>   Bas  radi takve
   uzvisene superiornosti, Amerikanac J. D. Nourse, u knjizi Remarks  on  the
   Past  radosno  klice,  da  je naprosto <<covjek ponukan vjerovati,  da  je
   anglo-normanska  rasa  primila  od  Bozanske Providnosti  ovaj  planet   u
   nasljedstvo kao vlasnistvo.>>

   Neokaljenost  slavenske   rase,   Talvi   nalazi   u   slavenskom   puckom
   stvaralastvu,   kao  najautenticnijem  izrazu  slavenske  narodne  duse, a
   poglavito  u  epskom  stvaralastvu  srpskog  naroda.  Citajuci   Talvijevu
   knjigu,  citalac  se susrece s tri osnovne postavke:

   1) Slaveni su jedan  te  isti  narod,  iako  podijeljeni  u  tri  plemena,
   Zapadno, Istocno i Juzno pleme;

   2) Buduci da je slavenska kultura  ostala  neokaljana  (unadulterated)  od
   pogubnih  (pernicious)  europskih  utjecaja, tj. latinskih izvora, Slaveni
   nisu Europejci, jer im nedostaje njihova tradicija;

   3) Nedostatak te tradicije dobro je dosao Slavenima,  jer  iz  neokaljanih
   izvora  svog nacionalnog organizma, za razliku od drugih naroda, mogu dati
   oduska svom autohtonom stvaralastvu, svom instinktu i svojim zeljama.

   Primjere takvog stvaralastva Talvi nalazi kod svih  slavenskih naroda,   a
   poglavito  srpskog, koji radi svojih stvaralackih dostignuca, ocitovanih u
   junackim pjesmama, nema premca medu drugim narodima.

   <<Sve sto su drugi  slavenski  narodi>>,  veli  Talvi,  <<pa  i   Nijemci,
   Skotlandani  i  panjolci,  dali  od  narodnog  pjesnistva,  moze  se  samo
   usporediti s lirskim dijelom srpskog  narodnog  pjesnitva,   poznatog  pod
   imenom  zenske pjesme,  jer  ih  pjevaju zene i mladici; ali dugacke epske
   pjesme, improvizirane skladbe, koje seljacki  bard,  posjednut  u  sirokom
   krugu  drugih  seljaka,  i  posve  nepripremno ali u odmjerenom i skladnom
   stihu, slavi junacka djela njihovih predaka ili suvremenika,  nema  premca
   u  cijeloj  povijesti knjievnosti od Homerova vremena>>.

   Ne upustajuci se u umjetnicku vrijednost srpskih junackih pjesama, osobito
   iz ciklusa Kraljevica Marka, ipak mi se cini, da kljuc za njena pretjerana
   odusevljenja treba potraziti u etosu njemackog romantizma, koji je,  prema
   rijecima  Hans  Kohna (The Mind of Germany) prestavljao i zagovarao pobunu
   protiv discipline za ljubav instinkta i zelja.  Upravo  ta  pobuna  protiv
   discipline,   navodi Kohna  da okarakterizira pokret njemackih romanticara
   kao   orijentalizaciju   njemackog   duha,   pa     veli:     <<Romanticni
   "individualizam"   u   Njemackoj   doveo  je  do anarhistickog shvacanja o
   posebnom  tipu  covjeka  i  njegovu   neosporivom   pravu   za   drustvenu
   neodgovornost,   glorifikaciju     prirode,     instinkta,   glorifikaciju
   fizicke   snage,   koja   nalazi  opravdanja  u   vlastitom   preobilju.>>
   Citajuci   Kohila,   covjek   i   nehotice  usporedno razmislja  o srpskom
   nacionalnom etosu, ocitovanom u liku Kraljevica Marka.

   Uz srpske junacke pjesme, Talvi nista manje ne glorificira  i  Pravoslavnu
   crkvu,  za  koju  joj  Vuk  Karadzic  rece, da je u usporedbi s Katolickom
   crkvom, ona <<svetiste>> i <<zastitnik>> slavenske tradicije  i  slavenske
   duse.  Katolicka crkva kao anacionalna crkva par excellence uvijek je isla
   za odnarodivanjem njenih  vjernika,  kao  sto  se  to  moze  vidjeti  medu
   Slavenima  ilirsko-srpskog  govora,  tj. Hrvata, kojima Vuk Karadic, pa i,
   naravno, Talvi pod njegovim utjecajem, nijece nacionalno ime, pa i njihovo
   postojanje.  Upravo  radi tih i takvih razloga, Talvi velikodusno odobrava
   Vukove teze o cirilici kao opcem slavenskom pismu, nerazdruzivo  povezanom
   s   Pravoslavnom   crkvom,  zastitnicom  <<slavenske  duse>>.   Odbacujuci
   latinicu kao moguce zajednicko pismo Juznih  Slavena,  Talvi   zakljucuje:
   Karadzic  je  takvim  postupkom  zorno  predvidio,  kojim ce putem udariti
   <<slavenska plemena>>, da bi rijesili jedinstvo jezika svoje rase.

   O kakvom se <<odnarodivanju>> radilo, Talvi ne veli nista,  osim sto   ona
   veoma  revno  razara ili pak umanjuje vrijednost kulturnog nasljeda Hrvata
   uvijek spominjani samo pod raznim provincijskim imenima.   Pod  dojmom  da
   spasava  <<slavensku dusu>>, Talvi je i nehotice postala eksponent Vukovih
   teza, koje su se od pocetka rasnog  slavenstva  juznoslavenske   varijante
   preobrazavale   u srpski  nacionalni rasizam, predvoden geslom: Srbi svi i
   svuda!  Razaranjem latinske tradicije, ili  bolje  njenog  suzica  s opcom
   tradicijom hrvatskog naroda, Vuk je otvarao vrata teritorijalnoj ekpanziji
   Srbije. Tesko je naci ikoga, kome su predrasude do takve mjere  oblikovale
   istrazivanja   nacionalne proslosti, kao sto je slucaj s Vukom Karadzicem,
   ali tvrdnja o Pravoslavnoj crkvi kao  <<zastitnici>>  slavenske  tradicije
   preglupa  je,  cak  i  za Karadzica. Naime, tko se je iole bavio povijescu
   Bizanta, zna, da je Fanar stoljecima slao  crkvene  dostojanstvenike  medu
   <<barbare>>   Srbe,  Bugare,  Rumunje,  iskljucivsi Grke s namjerom, da ih
   grecizira, sto nije nikada bio slucaj s Katolickom crkvom. I najzad, zasto
   bi Pravoslavna crkva vise odgovarala Juznim Slavenima nego Katolicka, osim
   sto se je prilikom uskrsnuca Srbije njena Crkva  toliko  posrbila,  da  je
   postala  glavnim   cimbenikom  srpske   drzavne   ekspanzije.   Karadzic i
   Pravoslavna crkva Srbije nasli su se na zajednickom poslu, pa tu i   treba
   traziti korijene njezinog <<slavenskog>> karaktera.

   S obzirom da je Talvijeva knjiga  predstavljala  prvi  sistematski  prikaz
   slavenske   proslosti  i  kulture  u  Americi, imala je odlucni utjecaj na
   razvoj  americke  slavistike.  Talvijeva   znanstvena   reputacija   glede
   slavenskih naroda nije imala usporedbe na americkom kontinentu, sto je jos
   vecma pridodalo njenom znanstvenom autoritetu. U jeku kontraverzije izmedu
   konzervativaca   i  liberala,  Bowen  je  knjigu  iscrpno prikazao u North
   American Review, uzimajuci iz nje sve primjere u korist  svojih  teza.  Za
   potpuno  razumijevanje  ove  zapletene problematike, od bitnog je znacaja,
   da su Srbi, zahvaljuci Talvijevoj, od samog pocetka poprimili  neku  vrstu
   egzoticno  junackog   karaktera,  i koji su, po prirodi svoje otpornosti i
   svog puckog stvaralackog genija, preodredeni za vodecu ulogu  medu  Juznim
   Slavenima.   U  svjetlu   ovih  cinjenica,  kao  i  nepoznavanju  stvarnih
   cinjenica i odrednica povijesti Juznih Slavena,  pojavio  se  u  americkim
   znanstvenim   prirucnicima  i  enciklopedijama   lik  Juznog  Slavena, kao
   neka alotropska modifikacija  srpstva,  izmijenjen  nesto  radi  pritisaka
   stranih  utjecaja,  ali  ipak  u  biti  je zadrzao sve elemente slavensko-
   srpskog karaktera.

   Prve americke enciklopedije pedesetih godina proslog  stoljeca pisale   su
   iskljucivo   s  takvih  pozicija.  O svakom prikazu mogle bi se mirne duse
   napisati  po  nekoliko  rasprava,  ali  kako  te   enciklopedije    nemaju
   vrijednost  suvremenih izdanja, bit ce dovoljno ukazati samo na neprekidni
   kontinuitet ovih neistina, koje, kao sto  cemo  vidjeti,  provlace  se  do
   danasnjeg  vremena, iako ponesto u izmijenjenom obliku. Upadljive znacajke
   svih tih starih  enciklopedija  su  glorifikacija  srpstva,  glorifikacija
   srpske  Pravoslavne  crkve,  naglasavanje  srpske  kulturne  autohtonosti,
   srpske brojcane nadmoci, razaranje hrvatskog nacionalnog  bica  za  ljubav
   juznoslavenske  istovjetnosti,   i   sl.  Tako  vec prva izdanja Chamber's
   Encyclopedia okruni Srbe kao <<najdarovitije clanove  slavenske  obitelji,
   od  kojih se mnogo ocekuje.>> Neke druge enciklopedije kao, napr. American
   Encyclopedia,  cak  i  za  god.   1874  donosi,  sto   je   danas   upravo
   neshvatljivo,  zapanjujuce demografske podatke. Prema  ovoj enciklopediji,
   zivjelo je tada 7.250.000 ljudi srpskog  jezika,  od  kojih  je  4.500.000
   zivjelo  samo  pod  austrijskom  vlascu,   nesto   vise  od 2.500.000  pod
   otomanskom vlascu, a oko 100.000 pod vlascu  Rusije.  Ako  se  ove  brojke
   usporede  s cjelokupnim jugoslavenskim prostorom  toga  vremena, osim Srba
   tamo nitko nije ni zivio.

   Sto se tice Hrvatske i Slavonije, spominju se,  ali  samo  kao  historijke
   kategorije,    kao,   recimo,  Stiria  i  Karanatija,  inace  bez  ikakvog
   nacionalnog sadraja, sto je i <<razumljivo>>, kad  su  redovno  spominjane
   kao  zemlje napucene  sa  Srbima,  ili narodom <<ilirsko-srpskog govora>>.
   Kad  je  Slavonija  posebno  prikazana,  redovno  se  o  njoj  govori  kao
   madarskoj   provinciji,   u  kojoj  obitavaju Srbi. Bosna i Hercegovina su
   takoder  naseljene  iskljucivo  Srbima.   Zanimljivi  su  podaci,  sto  ih
   Chamber's   Encyclopedia   donosi  god.  1883.   Prema   tim  podacima,  u
   Dalmaciji je tada zivjelo 58.000 Talijana, 1.000 Albanaca, 500  Zidova,  a
   ostali  su  Slavonians  (bez brojcanih podataka)  ilirsko-srpskog  govora.
   Hrvatsku knjizevnost, ako se uopce moze govoriti o hrvatskoj knjizevnosti,
   treba   traziti   pod   prikazima   srpske  knjizevnosti,   gdje  je sasma
   zasjenjena, pogotovo kad se uzme u obzir, da  su  njeni  pocetci,  odnosno
   pocetci  knjizevnog  jezika  kod Hrvata povezani  s Vukom Karadzicem. Ipak
   Encyclopedia Britanica u prikazu Serbian Literature napominje, da je posve
   u  redu  ukljuciti  hrvatsku  i  dalmatinsku knjizevnost pod  srpsku,  ali
   nesto <<u ogranicenom smislu>>. Medutim, ta  ista  enciklopedija  nekoliko
   godina  kasnije iznenaduje se, kada se netko  osuduje  dati poseban prikaz
   hrvatske knjizevnosti, neovisno i izvan srpske.

   Ni pojava Jagica u americkoj slavistici  nije   izmijenila   nista  bitno.
   Jagic   je  napisao  odulji  prikaz  slavenskih  jezika  i  knjzevnosti za
   Johnson's Universal  Encvclopedia,  koji  je  zacijelo  najbolji  od  svih
   prikaza,  sto  su  se   do   tada  pojavili,  ali pisuci s gledista rasnog
   juznoslavenstva,  on  je  hotimicno  naglasavao,  pa  cak   preuvelicavao,
   zajednicke    i    dodirne    tocke  Juznih   Slavena   na  ustrb  njihove
   razlicitosti. Jagic,  doduse,  ne  osporava  autonomni  razvitak  hrvatske
   knjizevnosti,  koja  se  je  iz  Dalmacije  prosirila  u  Bosnu, ali odmah
   nadodaje, da je Vukov jezik bio identican s jezikom Dalmacije  i  Bosne  i
   kao  takav  prihvacen u Zagrebu 1835  god. kao  zajednicki  ilirski jezik.
   Na taj nacin, naglasio  je  Jagic,  dvije  jezicne  grane  napokon  bijahu
   ujedinjene  u  jedan  srpsko-hrvatski  jezik.  Bojeci  se,  da  bi srpsko-
   hrvatska  kombinacija,   kao   i   upotreba   dvostrukog   pisma,    mogle
   sugerirati ipak jezicni dualizam, Jagic naglasava, da usprkos tomu rjecnik
   i gramatika  im  je  ista. Isticanje jezicnog jedinstva, kod Jagica ima  i
   politicki  znacaj,  jer  u  dosluhu  s  vremenom,  on  je  vjerovao, da je
   podvojenost  izmedu  Hrvata  i  Srba  bila  iznudena iskljucivo  utjecajem
   dvaju  neprijateljskih  sredista europske kulture, Rima i Bizanta, pa je u
   jezicnom  jedinstvu  gledao prvi korak politickog jedinstva. Eto takvi  su
   bili pocetci.

   Drugo razdoblje dolazi s preobrazbom kulturnog i rasnog  jedinstva  Juznih
   Slavena   u   politicko  jugoslavenstvo.  Jugoslavenska  ideja, kako su je
   zamisljali Wickham Steed, R. W. Seton-Watson, hrvatske izbjeglice na  celu
   sa  Supilom   i   Trumbicem  i snazno podrzavana i promicana u tisku Lorda
   Northcliffea, imala je za cilj stvaranje  federativne  drzave  sa  sirokim
   lokalnim  autonomijama  na  celu  s  dinastijom Karadordevica.  Praksa je,
   medutim, brzo pokazala,  da  je  takva  ideja,  s  obzirom  na  cjelokupnu
   juznoslavensku   geopoliticku monstruoznost, kao i na uporno nepopustljivo
   svesrpstvo srpskih  politicara,  bila  obicna  fikcija,   magla,   zapravo
   mjesavina  provincijske metafizike  i politicke imbecilnosti. Desilo se (i
   posve logicno), da je  u  praksi  prevladala  jaca  i  politicki   zrelija
   komponenta,   tako   da   se   je jugoslavenska drzavna zajednica od samog
   pocetka  pojavila  kao  velikosrpska  tvorevina   s   ugradenim   aparatom
   strukturnog nasilja  spram  svih  nesrpskihnaroda.

   Mada tu drzavu, osim Francuske, nitko gotovo  nije  ni  zelio,  ipak  radi
   politickog  pragmatizma  brzo  se i spram nje primijenilo u praksi nacelo:
   Cuius regio, illius religio. Upravo iz tih  pragmaticnih  razloga,  kao  i
   radi   vec postojecih,  posve  krivih predodzbi o Hrvatima, nikome nije ni
   bilo stalo, da je ta nova ishitrena  religija  jugoslavenske  drzave  bila
   ustvari  religija  srpskog  nacionalizma. Dapace, nastojalo joj se je dati
   izgled  odrednice  juznoslavenske  povijesti,  kohezijske  sile  u  sluzbi
   jugoslavenskog   zajednistva.   Sila   je   opet  prevladala,  pa  se je i
   povijest nastavila pisati s pozicija vlastodrzaca, pa kao i  u  proslosti,
   intezitet  gorcine  Hrvata spram  nove drzavne strukture nije bio, niti je
   mogao biti u cijelosti razumljiv, cak ni po  onima,  koji  su  se  iskreno
   sablaznjavali nad srbijanskom samovoljom, jer i sami zrtve juznoslavenskih
   politickih fikcija, ogranicavali su se u svojim annlizama samo  na  formu,
   ali ne i na bit jugoslavenske drzavne zajednice.

   Vec desetljecima Britanica Junior Encyclopedia obmanjuje sebe  i  drugoga,
   da   je  srpska  sredovjecna  drzava bila predestinirana da postane kvasac
   danasnje Jugoslavije, a srpska  seoska  zadruga odrazavala  je  vec   onda
   <<tvrdoglavu    cud>>  danasnje  jugoslavenske  tvrdoglavosti.  U  zadnjem
   izdanju ove enciklopedije nalazimo, da je  danasnja  Jugoslavija  naprosto
   izrasla  iz  Dusanovog  carstva,  iz krvi  kosovskih  junaka, dima srpskih
   ustanaka, i uopce iz srpskog junastva i izdrzljivosti. Svi  ovi  cimbenici
   uvjetovase  sredisnju  ulogu  Srbije u procesu ujedinjenja Juznih Slavena.
   to se tice samog <<ujedinjenja>>, tvrdi se, da su  se  Hrvati  i  Slovenci
   <<pridruzili>>, Srbima, ali s obzirom na svoju junacku proslost, Srbija je
   zadrzala vodecu ulogu. Za strukturno nasilje stare  Jugoslavije  odgovorni
   su   samo   Hrvati,  jer  oni  su  bojkotirali  Skupstinu 1928., na sto je
   kralj Aleksandar bio prisiljen uvesti sistem osobne vladavine.

   O vodecoj ulozi Srbije u povijesti Juznih  Slavena  govori  takoder  prof.
   W.A.   Douglas   Jackson  u Merit Student Encyclopedia. Srbima je poslo za
   rukom stvoriti  silno  carstvo,  koje  se  je  prostiralo  <<gotovo  preko
   cijelog   prostora   danasnje  Jugoslavije,  Bugarske i  Grcke>>.  Ostatak
   jugoslavenskih  zemalja  bijase  od  samog  pocetka  pod  necijom  vlascu,
   Slovenci   pod   Austrijancima,   a  Hrvati pod Austrijancima i Madzarima.
   Prof. George W. Hoffman, u The New Book ot Knowledge,  nastavlja  u  istom
   tonu.   Za  njega  je   takoder  Srbija  bila   <<najznacajnija   od  svih
   jugoslavenskih drzava>>. A razlog za takav znacaj, prema  prof.  Hoffmanu,
   jest u tome, sto  su  se Srbi <<borili protiv Madzara, Grka i Bugara>>.

   Prof. Velikonja, inace Slovenac, u The World Book Encyclopedia  ne  dijeli
   takva misljenja. On je korijenja Jugoslavije otkrio u Napoleonovoj lliriji
   i s tim u vezi francuskim  prosvjetiteljstvom.   Sve  sto   je   postojalo
   prije  1800.,  bijase cista, veli prof.  Velikonja, religiozna, uskogrudna
   sentmentalnost, bez ikakve vrijednosti. Dakle,  pod  utjecajem  francuskog
   racionalizma   Hrvati  i  Slovenci  udruzise  se  u  zajednicki  napor  za
   ostvarenje  Jugoslavije.  Ali  na  nacin,  na  koji  to  prof.   Velikonja
   predocuje,  stice   se   dojam,   kao  da se je jugoslavenski mozak zaista
   prenuo iz deluvijskog sna u zivot i dao se na posao stvaranja Jugoslavije,
   koju  prof.   Velikonja  brani  i   opravdava,   reklo   bi  se, Hegelovim
   teleologijskim nazorima povijesti, samo sto je kod njega  svemirski  Ceist
   zamijenjen jugoslavenskim mozgom.

   Ako Jugoslavija vec nije  proizisla  iz   srpske   povijesti   i   slicnih
   smicalica,  onda  je njezin postanak bio preodreden etnickom izmijesanoscu
   njenog stanovnistva. U prikazu etnicke izmijesanosti,  Srbin  prof.  Trian
   Stoyanovic,   u   Collier's  Encyclopedia, upravo je nenadmasiv. Kao bivsi
   student darovitog francuskog  povjesnicara  sredozemnih  naroda,   Fernana
   Braudelea,  Stoyanovic   se  sluzi  njegovom  metodologijom.  Ali  dok kod
   Braudelea,  psihologija,   sociologija,   kulturna   antropologija,   itd.
   posluzuju  kao  rasvjeta,  pod  kojom se naziru slicnosi i razliciosi medu
   narodima, kod prof. Soyanovica je sve obratno. Odgojen  vjerovati,  da  su
   sva   ta  nacinalna   imena   samo  sinonimi   jugoslavensva,  on  je  bez
   sustezanja cijeli jugoslavenski prostor  preobrazio  u  jedno  jedinstveno
   etnicko   tijelo.   Tako,   kad   on   govori   o  Hrvatskoj,  ne govori o
   Hrvatima u nacionalnom smislu, vec kao o Slavenima. U nacionalnom  smislu,
   Hrvatska  je  prazna  ljuska,  koja se je nakon 18. st. preobrazila u neku
   vrstu srpsko-hrvatskog kondominiuma.  Za  njega  je  i  Dalmacija  primjer
   jugoslavenske  provincije,  koja  je  vec radi  svog  opceg jugoslavenskog
   karaktera  podjednako inspirirala kulturni razvoj Hrvata i Srba.

   Drugi, kao npr. prof. Fred W.  Neal,  u  Grolier  Universal  Encyclopedia,
   misli, da je postanak Jugoslavije bio uvjetovan <<gorljivim panslavismom>>
   svih Juznih Slavena.  Encyclopedia  Britanica,  koja  je  u  svom  zadnjem
   izdanju   izbacila odlicni prikaz Hrvatske dra Ante Smith-Pavelica i prof.
   Emila Stampara o hrvatskoj knjizevnosti, gleda na  jugoslavenski  kompleks
   takoder  s   pozicija  rasne  istovjetnosti.  Sve  razlike  medu  Srbima i
   Hrvatima   imaju   iskljucivo   historijsku   dimenziju,   ukljucujuci   i
   lingvisticke  razlike,   ali  i   pored   toga  jezik im je jedan te isti.
   Diferencijacije medu Hrvatima i Srbima nastale su pod  utjecajem  Rima   i
   Bizanta.   Dakle,  uvijek  stare teorije  od Talvijevog vremena, ali veoma
   je zanimljivo, da  nitko  ne  spominje  diferencijaciju  izmedu  Hrvata  i
   Slovenaca.   Oba   naroda  zivjela  su  pod  utjecajem   istih   kulturnih
   sredista,  pa odkud razlike medu njima? Da se ipak ne bi  stekao  dojam  o
   podijeljenosti  suvremene  Jugoslavije,   Britanica  se   sluzi   deus  ex
   machina,  pa nagovjestava zapanjenoj  publici,  da  svi  Jugoslaveni  crpe
   svoja  nadahnuca  iz istih kulturnih izvora.  Jugoslavenska drama,  napr.,
   izgradivala  se je  pod  utjecajem  sredovjecnih  misterijskih  prikazanja
   dalmatinskih   redovnika,   a   jugoslavensko  slikarstvo  pod   utjecajem
   sredovjenih fresaka srpskih manastira.

   Radi ovakvog tendencijoznog i simplicistickog pisanja, nitko nije u stanju
   shvatiti, gdje i na koji nacin dolazi do formiranja Hrvatskog Kraljevstva.
   Ako i prihvatimo kullurne i geografske cimbenike  (nepristupacne  planine,
   itd.),  teritorij  nije  nista manje znacajan. Profesori Charles i Barbara
   Jelavich,  navodno  specijalisti  za  Balkan,  u  Encyclopedia  Americana,
   zapocese   hrvatsku   povijest  s  Tomislavovom  drzavom,  ali  je  nigdje
   teritorijalno ne definiraju.  Ako  se  pak  uzme  u  obzir,  da  Oni  luce
   Dalmaciju  i   Bosnu   i  Hercegovinu   od   Hrvatske,   onda,  gdje se je
   nalazila ta drzava? Ako ovdje nadodamo  tvrdnju  prof.  Ruzicica  iz  iste
   Enciklopedi  je,  da su Hrvatsko Zagorje, Zagreb, Slavonija do 17 st. bili
   etnicki slovenski krajevi, ali administrativnim ujedinjenjem Hrvatske (ali
   koje  Hrvatske?)   i   Slavonije   u  istom  stoljecu,  dolazi do otvorene
   kroatizacije tih podrucja i Zagreb postaje glavni grad Hrvatske,  dolazimo
   do  zakljucka,  da  je Hrvatska  cista fikcija,  bez teritorija i etnickih
   Hrvata.  Ovaj zakljucak dobiva na vrijednosti jos  vise,  ako  se  uzme  u
   obzir,  da  nitko  uopce  i  ne  spominje  Tomislavove  predsasnike,  niti
   njegove nasljednike. Stice se dojam, kao da  je  Tomislav  neka  povijesna
   slucajnost,  bez  korijenja  u  zemlji,  na  kojoj  je uzrastao, pa vecina
   enciklopedija navodi hrvatske pocetke u vezi s Madzarskom i Austrijom, sto
   na  svoj  nacin   podrzava   velikosrpske   teze,   da su Hrvate izmislili
   Austrijanci i Madzari iz straha pred Srbima.

   The American Peoples Encyclopedia veli tako,  da  je  Hrvatska  imala  pod
   Tomislavom   <<snaznu  vlast>>, ali svejedno dosli su pod Madzare.  Cetiri
   stotine godina nakon toga, Hrvatska postaje tursko vazalstvo, a  od  1687.
   opet  je   pod  Madzarima.  Compon Encyclopedia govori o hrvatskoj kulturi
   koju su Hrvati  dobili  iz  Budimpeste  i  Beca.  Spomenuti  prof.    Neal
   navodi,  da  su Hrvati bili <<bijedno zdrobljeni>> od Madzara, kojima radi
   toga  morase  poloziti  prisegu  vjernosti.  Ali  kao    integralni    dio
   Habsburske   monarhije,  postase  zapadnjacima,   s   visom   kulturom  od
   ostalih  Juznih  Slavena.   Prema  prof.  Hoffmanu,  u   gore   spomenutoj
   enciklopediji,  Hrvati  gotovo  i  nemaju povijesti,  osim  sto  su bili s
   vremena na vrijeme (at times) pod madzarskom, turskom,  a  onda  opet  pod
   madzarskom  vlascu. Prof. Jackson,  u  Merit Student  Encyclopedia, tvrdi,
   da  su  Hrvati i Slovenci od samog pocetka dosli pod astrijsku vlast,  sto
   je  ocita glupost, jer <<od samog pocetka>> nije bilo ni Astrijanaca, a da
   Madzare ni ne spominjemo.  Inace, njegove su teze vrlo  zanimljive  pa  ih
   treba  detaljnije  pogledati.  Prema  njegovu shvacanju,  kulture Hrvata i
   Slovenaca su mjesavina  kultura  Austrijanaca,  Madzara  i  Talijana.  Nad
   Hrvatima i Slovencima su Austrijanci i Madzari vrsili takav  pritisak,  da
   su im ometali razvitak  nacinalnih  knjizevnosti.  Radi  toga,  zakljucuje
   prof. Jackson, juznoslavensko kulturno budenje nije zapocelo,  kako  se to
   uzima, s Ilirskim pokretom, vec s Dositejem Obradovicem, Vukom  Karadzicem
   i  Njegosem.   Nadalje,  austro-ugarski  utjecaji  bijahu  toliko  jaki  i
   nakon ujedinjenja da su predstavljali trajnu smetnju u  politickom  zivotu
   Jugoslavije.  Za  Hrvate  i  Slovence,  Bec i  Budimpesta  ostase sredista
   <<nadahnuca>>,  pa  Srbima  ne  preosta  drugo,  nego  usredotociti  svoju
   energiju na ocuvanje zajednickog zivota.

   Radi svega toga, prikaz u Academic American Encyclopedia dolazi kao zaista
   ugodno iznenadenje, kad veli, da je sredovjecno Kraljevsvo Hrvata dosliglo
   svoj  uspon  tijekom  11.  st.,  ali  i  nakon   prikljucenja   Madzarskom
   Kraljevstvu   (radi   gubitka   nacinalne   dinastije),  pa  i  Habsbuskom
   Carstvu, Hrvati zadrzase vecinom atribute svoje drzavnosti. Ili kad  prof.
   C.  A.   Macartney,  u  Chamber's  Encyclopedia,  uzima Pacta Conventa kao
   instrumenat  temeljnih  zakona,  koji  su  regulirali  odnose   kraljevina
   Hrvatske  i   Madzarske,  usprkos  cinjenici,   sto  ti temeljni zakoni ne
   bijahu tocno definirani i radi toga cesti izvori za prijepore. Ali  ovakvi
   primjeri  su  prave rijekosti. U Encyclopedia  Americana,  koja  je, usput
   receno, najpogubnija za nas Hrvate, prof. David Mackenzie veli, da  su  se
   <<Hrvati  prikljucili  Madzarima  i postali katolici>>.  Na nacin, kako je
   reenica stilizirana,  proizlazi,  da  su  Hrvati  primili  katolicizam  od
   Madzara,  iako  je  tocno,  da  su  ga  primili tri stotine  godina  prije
   Madzara.  Svejedno,  radi  tog  madzarskog  katolicizma,  prof.  Mackenzie
   ukazuje,  da   se  Hrvati osjecaju  jako  civiliziranima  i skloni gledati
   na Srbe kao na polubarbare i orijentalce.

   Uz ovakve, posve krive prikaze daljnje proslosti, ne moze se ocekivati, da
   se   je  i nedavna proslost mogla prikazati u nesto objektivnijem svjetlu.
   Tu i tamo se spominje  srpska  prevlast  u  staroj  Jugoslaviji,   ali   u
   vecini slucajeva se opravdava s pozicija jugoslavenskog zajednistva. Prof.
   Velikonja smatra, da se je borba vodila izmedu  Hrvata  i  Slovenaca,   na
   jednoj strani,  i  Srba na drugoj, radi pravednije podjele vlasti. Kako je
   istina ipak najbolji prijatelj, onda treba reci prof.  Velikonji,  da   su
   to  bili Hrvati, koji su se borili i umirali, a Slovenci su kolaborirali s
   njihovim ubojicama. Jedino Academic American Encyclopedia  krivi  otvoreno
   Srbe  za  svo  zlo   nakon  ujedinjenja,  a  od srpskih politicara najvise
   Pasica.  Prof. Macartney je nesto oprezniji,  ali  ipak  sugerira,  da  je
   nesto   trulo   bilo  u cijeloj ideji ujedinjenja.  Najprije Jugoslavenski
   odbor, na kojeg on gleda kao na  skupinu  dobronamjernih  pojedinaca,  ali
   inace   bez   neke   ozbiljnije  potpore  u narodu, i najzad sukob Zagreb-
   Beograd tumaci kao nastavak sukoba izmedu Zenevske deklaracije i  politike
   Narodnog  vijeca.   Ipak  vecina  pisaca  drzi  Hrvate odgovornima, jer su
   bojkotirali Skupstinu, kao da se radi o nekakvoj parlamentarnoj proceduri,
   a ne o  temeljnim  pitanjima  drzavnog ustrojstva.

   U svakom slucaju, s perspektive ratnih dogadaja gotovo svi  pisci  gledaju
   na   politicko  stanje  stare  Jugoslavije kao na buru u casi vode. Sto je
   ipak najznacajnije, nitko od tih pisaca da bi pokusao ukazati  na  uzrocne
   veze  izmedu   srpske  svevlasti i fenomena ustastva. Jer mislio netko sto
   hoce o ustaskom rezimu, cinjenica je, da je  ustastvo  izislo  iz  impulsa
   hrvatskih  teznja   za   oslobodenjem  i  kao protuteza srpskom nasilju. U
   prikazivanju ratnih dogadaja svi ovi pisci rugaju se  cak  i  s  oprobanom
   formulom Herberta Butterfielda.  Ovaj uvazeni engleski povjesnicar zapazio
   je, naime, da prve generacije povjesnicara, koji su  neposredno  dozivjeli
   izvjesne   povijesne   dogadaje,   redovno   ih prikazuju kao borbu izmedu
   andeoskog dobra i davolskog zla, druga generacija usmjeruje na sire okvire
   drustvenih   previranja,   a   treca   generacija,  sklona  ih  je vidjeti
   unutar okvira opce ljudske tragedije. Skoro cetiri desetljeca  prodose  od
   zavrsetka  rata,  ali od  svih pocinjenih  uzasa  (ukljucujuci partizanske
   i cetnicke), samo se ustaske naglasava. Prof. Stoyanovic  ih  optuzuje  za
   <<razaranja   na  stotine  srpskih   sela>>,   prof.  Hoffman  za  600.000
   pogubljenih Srba, a skupa s Nijemcima odgovorni su za  1.700.000   zrtava.
   Encyclopedia   Brianica   poistovjecuje   ustastvo  s <<brutalnim fasizmom
   pomijesanim s religijom>>. Ista Enciklopedija tvrdi, da se je  partizanski
   pokret   prosirio   u   Bosni   i   Herzegovini   radi  ustaskih   progona
   <<pravoslavnih komunista>> (a sto je to!?), a u predzadnjem  izdanju  iste
   Enciklopedije prof. Phillis Authy pise, da  se stupanj ustaskog zlocinstva
   moze donekle mjeriti samo s nacistickim razaranjem Warsave i  likvidacijom
   Zidova u Poljskoj.

   Kao potpuno  nepoznavanje  prilika  u  predratnoj  Jugoslaviji, neka   nam
   posluzi iduci primjer. Prema New Caxon Encyclopedia, za 27. Marta, najvise
   je  odgovorno  Namjesnistvo  i   knez   Pavle.   <<Namjesnistvo>>,    veli
   anonimni  pisac,   <<preuzme   brat   (sic) starog kralja, knez Pavle, ali
   divergentni pogledi strica (sic) i necaka (sic) postase  ocevidni  potkraj
   tridesetih  godina,  kad  je postalo  jasno, da Hitler ima posebne planove
   na Balkanu unutar okvira njegovih europskih ambicija. Pocetkom  1941  god.
   Namjesnikova   strana  (sic)  pokleknula  je  pred  Hitlerom  i pristupila
   Antiboljsevickompaktu (sic). Nakon toga dolazi  do  protesta  u  zemlji  i
   stvaranja  nove  vlade (pod vodstvom Kralja), koja se je odlucno odupirala
   nacizmu.>>

   Hrvatska kulturna bastina prikazana je u istim enciklopedijama razarajucim
   zarom.  Nitko  pravo  nije  u stanju reci, kada su se Hrvati pokrstili.  U
   Encyclopedia Britanica navodi se 7. st., ali  na  drugom  mjestu  u  istoj
   Enciklopediji   spominje   se   i   8.   st.  kao pocetak kristijanizacije
   Hrvata pod Franackom drzavom. Ako hrvatska  kulturna   bastina  nije   vec
   austrijska,   madzarska   i   talijanska,  onda   je  posve razdrobljena u
   provincijalne  autonomije,  naravno   pod   tudim   utjecajem.   Profesori
   Jelavichi,   u  Encyclopedia  Americana,   iskljucili   su   Dalmaciju  iz
   hrvatske  kulture,   pa  su  staru  hrvatsku  knjizevnost   Dalmacije    i
   Dubrovnika  pretvorili  u  knjizevnost srpsko-hrvatskog  jezika.  Medutim,
   navode  da je Kronika popa Dukljanina prvo  djelo  hrvatske  knjizevnosti,
   premda ne navode, gdje je to djelo  nastalo,  i, cini  mi  se,  iz razloga
   sto ni sami ne znaju, jer mi je tesko vjerovati, da bi oni  prostor  stare
   Crvene   Hrvatske   ukljucili   u    teritorij  srednjovjecnog   Hrvatskog
   Kraljevstva,   kad   Dalmaciju  tako   sistematski  iskljucuju.  U   istoj
   Enciklopediji, Vladimir Dedijer je naprosto sve  pretvorio  u  provinciju,
   osim  srpske knjizevnosti, koja je, kako to Dedijer ukazuje, bila jedina s
   neprekidnim  kontinuitetom  od vremena Sv.  Brace  do danas.  Kao  i prof.
   Velikonja,   tako   i  Vladimir  Dedijer  ima  veoma  malo  strpljenja   s
   <<religiozno-provincijskim>> aspektima hrvatskih <<provincijalaca>>,  koje
   on,  naravno,   naziva  njihovim  provincijskim  imenom,  a  njihov  jezik
   <<lokalni  dijalekt>>  (jer  Hrvati  dobise  jezik   od  Vuka),  ali  zato
   obilato   hvali  one,  koji  su  obradivali  <<univerzalne  teme>>.  U  te
   Dedijerove  <<univerzalne  teme>>  spada iskljucivo slavenstvo. Radi toga,
   on  proglasava Krizanica najvecim hrvatskim piscem (ne misliocem) 17. sl.,
   iako   Krizanic   nema  nikakve  veze  s  hrvatskom  knjizevnoscu.  Ostali
   <<provincijalci>>, koji se  izdigose  na  stupanj  <<univerzalnosi>>,  kao
   Gundulic,  npr.,  radi  svojih  slavenskih  vizija, i fra  Andrija  Kacic-
   Milosic,   radi  svoga   <<razgovora  ugodnog>>,  dobise  takoder  laskave
   pohvale.

   Prof. Stoyanovic u  navedenoj  Enciklopediji  kaze,  da  <<srpsko-hrvalska
   nesluzbena    i   nereligiozna   knjizevnost   vuce  svoje  podrijetlo  iz
   dubrovackei dalmatinske renesanse>>. Cudno, ali u toj istoj  enciklopediji
   nalazimo  vrijedan   prikaz  hrvatske  knjizevnosti  iz  pera  Anthony  J.
   Klamcara,   bivseg   urednika   Slavic   Monthly,   samo   nakon     prof.
   Stoyanovicevih   jugoslavenskih   fantasmazgorija  djeluje  cudno,  gotovo
   neuvjerljivo.

   Prof. Vera Javarek, u Chamber's  Encyclopedia,  pise  takoder  u stilu   i
   dosluhu   srpske  povijesno-knjizevne  skole.  Za  prof. Javarek, hrvatska
   knjizevnost  pocinje  s  Ilirskim  pokretom.  Prije  toga,  postojale   su
   dalmatinska,   dubrovacka,   slavonska,  kajkavska knjizevnost, neki cudni
   cardaci ni na nebu ni na zemlji.  Jedno je ipak  izvjesno,  dalmatinska  i
   dubrovacka  knjizevna tradicije  uzima  se kao zajednicko dobro i Hrvata i
   Srba, kao, recimo, stara arapska knjizevnost svih arapskih  naroda.  Cudna
   je  logika prof. Javarke. Ona, npr., bez truda dozvoljava, da su suvremeni
   pisci Dalmacije Hrvati par excellence, ali stariji ne, iako  su  po   svom
   vlastitom priznanju pisali hrvatskim jezikom i osjecali se Hrvatima. Prema
   ovoj logici, ni talijanska kultura Renesanse, s obzirom na  njen   utjecaj
   na   opcu  europsku  kulturu, ne bi smjela biti talijanska vec europska, a
   talijanska bi se kultura morala smatrati  tek  od  pocetka   Risorgimenta.
   Zamislimo,  da  nekakav   pametnjakovic  lupa  po  talijanskim  glavana  s
   ovakvim misaonim biserjem i k tome  jos,  da  je  im  Hrvat  Tommaseo  dao
   knjizevni jezik?!

   S nekoliko  mrsavih  recenica  Encyclopedia  Brianica  ukljucuje  hrvatsku
   knjizevnost   u   opce   europske  tokove,  ali  od  17. st.  nadalje (ali
   zasto?) prikazuje ju kao granu jugoslavenske  knjizevnosti.  Pregledan   i
   sadrzajan  clanak   o   hrvatskoj  knjizevnosti  napisali su prof. Tijan i
   prof. Price u New Catholic Encyclopcdia. U istoj Enciklopediji   moze   se
   naci   vrijedan  clanak  prof.  Prpica o americkim Hrvatima. Steta, sto je
   ova Enciklopedija iz svog zadnjeg  izdanja  izbacila  mons.  D.  Krmpotica
   prikaz  hrvatske   povijesti,   koji   bi,  uz  neke potrebne izmjene, bio
   najbolji prikaz Hrvatske u  amerikim  enciklopedijarna.  Umjesto  njegovog
   prikaza,    data    je    povijest  krscanstva   na   teritoriju  danasnje
   Jugoslavije. Pisac clanka je nedavno  preminuli  Slovak,  bivsi   profesor
   Orijentalnog  Instituta  u  Rimu,  vlc. Mihael Lacko. Unatoc cinjenici, da
   je clanak napisan dosta uocljivim nastojanjem krscanskog zblizavanja, pa i
   radi  nekih  faktografskih netocnosti, kao napr. da je Strossmayer osnovao
   Hrvatsko sveuciliste, umjesto Jugoslavensku akademiju, kao cjelina ipak je
   bez  vecih prigovora.  Prof. Rajko Lozar  (mislim  da  je Slovenac) pise o
   hrvatskoj  i  slovenskoj  umjetnosti,  ali  o  hrvatskoj  pise   s   dosta
   povrsnosti;  dao  je  gotovo   dvostruki  prostor slovenskom  dijelu,  sto
   zacijelo nikoga ne bi smetalo, kada bi to odgovaralo stvarnosti,  ali  sto
   mu  je trebalo ukljuciti Istru unutar slovenskog umjetnickog stvaralastva?
   Prof. Svetozar Radojcic, u Encvclopedia of World Art,  naravno  po  svojoj
   srpskoj  logici,  iskljucio  je  Dalmaciju  iz  Hrvatske,  ali   je   zato
   ukljucio Boku Kotorsku unutar Crne Gore. Ako se i prihvate srpske  teze  o
   nespojivosti Dalmacije i Hrvatske, onda bi bilo  veoma  zanimljivo  znati,
   po  kakvim <<umjetnickim>>  kriterijima Boka Kotorska se ukljucuje u  Crnu
   Goru?

   Moglo se je ocekivati, s obzirom na broj Hrvata  u  Americi,  kao  i  radi
   ranih   veza  Hrvata  s  ovim  kontinentom,  da ce Harvard Encyclopedia of
   American Ethnic Gruops  donijeti  dostojan  clanak  o  njima   i   njihovu
   doprinosu   izgradnji   ove   zemlje.   Hrvati  se  spominju  vec i u vezi
   Columbovih otkrica.  Postoje  spekulativna  nagadanja  oko  imena  Croatan
   Indians,  ali  sa sigurnoscu mozemo tvrditi, da se hrvatsko ime spominje u
   izvjetajima americkih diplomatskih agenata i prije americke  nezavisnosti.
   Naime,   u  mojim  istrazivanjima naisao sam na podatak, koji svjedoci, da
   je americki diplomatski agent u Parizu predlagao  Kontinentalnom  kongresu
   unajmljivanje   hrvatskih  vojnika   u  borbi  protiv Engleza.  Originalan
   clanak napisao je prof. Prpic, ali za urednistvo Enciklopedije  ne  bijase
   prihvatljiv, pa su ga  izmijenili, zapravo osakatili do te mjere, da mu je
   prof.  Prpic  uskratio  potpis.  Urednici  su  na  svoju  ruku  prekrojili
   hrvatski   etnicki  prostor,   uskratili  hrvatsko    etnicko   podrijetlo
   Muslimana, izmijenili  hrvatski  jezik  u  <<srpsko-hrvatski>>,  i  znatno
   reducirali  broj  Hrvata  i njihovih potomaka u Americi.  Osim toga, mnoge
   znacajne hrvatske institucije, niti publikacije  nisu  spomenute.  Umjesto
   toga,  urednistvo  se  je okomilo na Hrvate, da svojataju  Teslu,  sto  je
   ocita laz, jer nitko od Hrvata ne osporava njegovo srpsko podrijetlo,  ali
   svakim  pravom isticu njegovu ljubav za Hrvatsku,  u kojoj  je  roden.  Za
   Amerikance ni Mestrovic ne moze  biti  hrvatski  kipar  (bar  tako  vecina
   enciklopedija  smatra)  vec  Yugoslav-American,  pa   kako   bi  se  moglo
   ocekivati, da bi i Tesla pripadao njegovoj hrvatskoj domovini? Muslimanima
   se,  kao sto rekoh, nijece hrvatsko etnicko podrijetlo i  pretvoreni su  u
   posebnu  etnicku  skupinu; ali da se nije radilo  o  nikakvom  znanstvenom
   kriteriju,  svjedoci  cinjenica,  da su Crnogorci sutke ukljuceni u  Srbe.
   Valjda, iz bojazni, da bi snazna hrvatska politicka emigracija  u  Americi
   mogla  naskoditi <<ugledu Jugoslavije>>,  urednistvo  je  naslo  za shodno
   raspricati se o ustaskim zlocinima tijekom Drugog svjetskog  rata,  pa  na
   jedan  suptilan  i  prikriven  nacin falsificiraju danasnju oporbu Hrvata,
   prikazujuci  je   kao   nastavak  jednog  politickog  zlocinstva.   Dakle,
   upravo  onako,  kao  sto  se  radi  i  u komunistickoj Jugoslaviji.  U toj
   toboznjoj borbi  za  slopodu,  ispada, ustase su poklali ili unistili <<na
   stotine tisuca Srba i Zidova>> pa su im napokon komunisti vratili milo  za
   drago,  pobivsi njih na <<deseke tisuca>>.

   Prof. Lockwood takoder Hrvate muslimanske vjere poistovjecuje s ustastvom.
   Prisiljen  priznati, usprkos njegovim <<etnickim teorijama>>, da se vecina
   Muslimana u Americi i Kanadi ipak osjecaju  Hrvatima,  ali  da  bi  otupio
   dojam   o   muslimanskom   hrvatstvu  odmah  nadovezuje, da su u vecini to
   bivse ustase, gradski ljudi i intelektualci,  ali  obicni  ljudi  sa  sela
   zaziru   od  takvog   shvacanja  i   drze   se  po  strani  od svega toga.
   Izgleda, da ovo <<drzanje  po  strani>>  pruza  prof.  Lockwoodu  bazu  sa
   stvaranje  posebna  etniciteta.  Prije svega, oni nisu Hrvati zato, sto su
   bili ustase vec obratno, ustase su bili (ako  su  uopce   i   bili)   radi
   njihovog   hrvatstva,   jer ustaski  pokret  je  prestavljao,  bar  za one
   koji su mu se pridruzili, pokusaj afirmacije hrvatskih teznja za neovisnim
   i  slobodnim  zivotom,   slobodnim od veliko-srpskog nasilja. Ocito je, da
   prof. Lockwood, valjda zato, sto je i Amerikanac,  nema  tocne  pojmove  o
   etnicitetu  i  nacionalnoj  svijesti  (vidi  PRILOG  A). Bilo je i ostalih
   Hrvata, koji nisu imali hrvatske nacionalne svijesti, ali etnicki bili  su
   ipak  Hrvati.  A  da  ne   govorimo   o  Nijemcima.    I nakon ujedinjenja
   Njemacke, mnogi od njih  ostali  su  Bavarci,  Prusi,  itd.,  ali  njihovo
   etnicko  podrijetlo  ostalo  je  nedirnuto.  Da  se   je  prof.   Lockwood
   potrudio  nauciti nesto  iz  bosanske  povijesti,  lako  je  mogao  uociti
   teskocu  zivota  bosansko-hercegovackih  Muslimana i  nastojanja tudinskih
   vlasti, da  ih  prisilno  odnarodi,  pa  cak  i  pod  prijetnjom  masovnog
   istrebljenja.   No  usprkos  tomu, kod njihove aristokratske jezgre, kao i
   kod  njihove  katolicke   brace,  zadrzala  se  je  svijest  o   hrvatskom
   pripadnistu,  samo  kod  Muslimana, uslijed skrajne nepovoljnih povijesnih
   prilika,  nije dozrela do svojih potencijalnih  mogucnosti.  Ali  to  nije
   nikakav razlog, da ih se cijepa od etnicke hrvatske jezgre.

   Ni velikani nase povijesti i  kulture  nisu  bili  bolje  srece. Moze   se
   unaprijed   reci,   da  se o njima i ne govori kao Hrvatima.  Ako slucajno
   potrazimo Zrinske i Frankopane, redovno cemo ih naci  kao  Madzare.   Naci
   cemoi   Jelacica  kao  austrijskog  politicara.  Ako  se i spomene njegovo
   hrvatsko podrijetlo, kao u Encyclopedia Britanica, onda  je  oznacen   kao
   poslusni  eksponent   beckog  dvora.   De  Dominis je Talijan, Panonius je
   Madzar. Vlacic je Istranin, ili je  roden  u  Iliriji,   <<koja   odgovara
   prostoru  danasnje  Jugoslavije>>,  ili  pak  Talijan,  Nijemac  i napokon
   Slovenac. Samo ga  Encyclopedia  of  Luheran  Church  navodi  kao  Hrvata.
   Boskovic  je  samo  Dubrovcanin, ako ne Talijan. New Catholic Encyclopedia
   ga smatra isusovcem srpskog podrijetla;  Encyclopedia  Britanica  ipak  ga
   spominje   kao   Hrvata.   Julije  Klovic   Talijan,  cak i Makedonac, ali
   nigdje se ne navodi kao Hrvat. Braca Laurane  su  Talijani  i  Dalmatinci.
   Mestrovic  je  roden  u Slavoniji i Austriji.   Inace stalno   slovi   kao
   <<jugoslavenski  kipar>>,  pa  i kao <<jugoslavensko-americki  umjetnik>>.
   Dakle, i Amerikanci imaju vece  pravo na  njega,  nego  mi Hrvati. Doduse,
   ponekad je i Hrvat, ali ipak <<jugoslavenski kipar>>.

   Od tri dobitnika Nobelove nagrade, ni kod jednog se ne  spominje  hrvatsko
   podrijetlo.  Ruzicka je svicarski kemicar, roden u Jugoslaviji.  Prelog je
   Svicarac ili Jugoslaven. Andric je Bosanac, Jugoslaven  i  ponekad  Srbin.
   Radic  je  cesto  prikazivan kao neuracunjiva osoba, odgovoran za <<osobni
   rezim>> kralja Aleksandra.  Ili kao  neki  opsjednuti  borac  sela  protiv
   grada.   Macek je bio politicki lukavac, ali neiskreni Jugoslaven.  Osim u
   NewCatolic Encyclopedia, zahvaljujuci prof. Prpicu, Stepinac  je  striktno
   prikazivan   kao   sto   mu   je   osuda  glasila:  <<radi  kolaboracije s
   ustasama i prisilne konverzije pravoslavaca na  katolicizam>>.  Da  se  ne
   ljutimo  previse,   u   jednoj  od  starijih  izdanja  Funk  and  Wagnalls
   enciklopedije, urednistvo je Drazu Mihajlovica <<velikodusno>>  proglasilo
   Hrvatom.

   Pitanje se svima nama postavlja: kako  se  je   moguce   izvuci   iz  ovog
   zacaranog   kruga   <<jama>>  i  <<nove  zavodljive realnosti>>,  u kojima
   smo osudeni zivjeti. Ma kakve savjete  davali  jedan   drugome,   iskustvo
   nas   je  moralo   vec   poduciti  (bar one koji znaju, da povijest jednog
   naroda ne bi smjela  biti  prilagodena  potrebama  politke,  vec  obratno,
   politika  bi  morala biti  odrazom odrednica nacionalne povijesti), da bez
   vlastite drzave nema ni normalnog razvitka,  pa  ni  normalnog  zivljenja.
   Nista  zato,  sto  nam  se  trajno  savjetuje,  kako  je nacionalna drzava
   postala, odnosno  dostigla  stupanj  <<suvisnosti>>,  jer  bas  oni,  koji
   najvise  propovijedaju   i  promicu takve  prigodnjacke  teorije, kadri su
   svakog trenutka baciti svijet u katastrofu, da bi  ocuvali  sebe  i  svoje
   vitalne  nacionalne  interese.  Vec   sto  i   trideset   godina  pisu  se
   najodvratnije gluposti o nama  po  americkim  enciklopedijama.   Gotovo  u
   svakoj   recenici  istrcavaju   se   predrasude,   preodredena  shvacanja,
   najpodlije  lazi   ispred  postenja  i  pameti.  Pise  se  o  nama  i  kao
   neuracunjivom  narodu,  sto je mozda i tocno, ali  nasa <<neuracunjivost>>
   je   istovremeno  i  odraz  naeg  zdravlja,   nase   iskonske   zelje   za
   reafirmacijom  nase povijesti, koju veliki spanjolski  mislilac  Ortega  y
   Gasset  tocno  poistovjecuje s prirodom covjeka. <<Kroz povijest je postao
   covjek  ono sto jest>>, veli Ortega. <<Negirati mu  povijest,  je  glupo i
   iluzorno, jer ona je njegova priroda>>. I ne samo sto je glupo i iluzorno,
   vec  su takvi pokusaji i zlocinacki, kako nas ta ista  povijest upozorava.
   Treba nam,  dakle,  kolektivna  erupcija  neuracunjivosti,  kao  vidljivog
   dokaza nase autenticne, iskonske teznje za zdravljem i zivotom,  koji  je,
   na temelju naseg proslog i sadasnjeg iskustva, naprosto  nepojmljiv,  niti
   ostvarljiv  bez Drzave Hrvatske. A do tog vremena, zivjet cemo na rubovima
   povijesti,  u sumracima <<suvisnih>> naroda,  u  gnjilim  tugama  Matoseve
   jadikovke:

    Medu narodima mi Hrvati sada
    jesmo zadnji, robovi bez vlasti,
    osudeni pasti  i propasti bez casti.

   PRILOG A

   Nakon predavanja i diskusije, netko je <<dosapnuo>>  prof. Lockwoodu,   da
   sam  ga  u  diskusiji  spominjao  kao agenta C.l.A., sto nije posve tocno.
   Rekoh mu, da sam spomenuo ono, sto mi je  i sam  rekao  prije   petnaestak
   godina,   dok  smo  bili  u Berkleyju, naime da su ga vlasti u Jugoslaviji
   izbacile kao navodno (!) americkog agenta. Usto sam mu rekao: ako  on  ima
   pravo,   po jugoslavenskom  receptu,  nazivati ljude ustasama, onda imam i
   ja pravo iznijeti sto o njemu misle jugoslavenske  vlasti.  Toliko  se  je
   razbijesnio,   da   je  zapoceo  prijetnjama  i takvim nesuvislostima, kao
   npr., da smo svi mi Hrvati fasisti, tj. ustase, i da ce on cak i Hrvate iz
   Gradisca  pretvoriti   u   posebnu   etnicku  skupinu. Iz te bujice bijesa
   razabrao sam, sto, uostalom, nije bila nikakva novost, da on zapravo  nema
   ni   najelementarnijeg  pojma  iz  blize i daljnje povijesti, pa ako i ima
   nesto, to je toliko napabirceno, da mu je od vece stete nego koristi.  Kao
   antropolog, on zaista smatra, da je posve dovoljno zavuci se negdje u neko
   bosansko selo, pa  uz  pomoc  nekih  prigodnjackih  antropoloskih  teorija
   oraklijski   proricati  buducnost.    On,  npr.,  nije  znao  cak ni da je
   Kulenovic bio podpredsjednik Vlade NDH.  Vidis, kako  je  tesko  razumjeti
   Muslimane,  rekoh  mu,  Dzafer-beg  Kulenovic   ti  je bio sef JMO (sav se
   ozario); ali,  kad  sam  spomenuo,  da  taj  isti  Kulenovic  odmah  nakon
   proglasenja  NDH  ulazi u  vladu  i  postaje njen podpredsjednik  naprosto
   je problijedio. Ali sto je najznacajnije, on  nije  u  stanju,  kad  je  u
   pitanju Jugoslavija, luciti znanost od politike, pa  ga vec  ta  cinjenica
   diskvalificira  kao  objektivnog znanstvenika. Usprkos svemu  tome,  prof.
   Lockwood  nije  los covjek.   Ja  volim  sve jugoslavene, podjednako, rece
   mi. Ja mu to doista vjerujem, samo dok je on to govorio i bjesnio, ja  sam
   razmiljao  o  Ruznom  Amerikancu  (The   Ugly  American)  prema istoimenoj
   knjizi, koju su napisali  William  Lederer  i  Eugene  Burdick.  Zacijelo,
   simplicisticke  opsjednutosti  su  gore od kuge.   Na  kraju  smo  se ipak
   slozili, da su Muslimani jedini, koji imaju pravo govoriti o sebi i svojoj
   buducnosti.  On  je,  medutim,  mislio, da je taj  trenutak  dosao, ja sam
   mislio o slobodi, koja tek mora doci.