Organization: University of Illinois at Chicago
Date: Sunday, 3 Jan 1993 22:15:43 CST
From: <U15231@uicvm.uic.edu>
Newsgroups: soc.culture.bosna-herzgvna
Subject: Parkovi Umiru Nocu

From: Bos.Net@um.cc.umich.edu
To: hozo@math.lsa.umich.edu
Subject: S.Dalmacija: II dio


=========================================================================
SLOBODNA DALMACIJA                                              28.12.92.
=========================================================================
       S L O B O D A   N O V I N A   -   S L O B O D A   L J U D I
-------------------------------------------------------------------------

Na licu mjesta - Sarajevska zima 1992 (2):

                            PARKOVI UMIRU NOCU

Pise: Boris Dezulovic

Ensar Dzelmanovic, sezdeset dvogodisnji Sarajlija, zivio je u jednoj od
onih ruznih i strmih, nekada tihih ulicica s onu stranu Kosevskoga brda.
Rat ga je pronasao sa bratom i njegovom zenom, "nekako s proljeca" 1992.
godine, a zima, pak samoga, u prevelikoj kuci ugaslih prozora, ugasene
televizije... i ugasene peci. I natjerala medu njemu strane nebodere
Novoga Sarajeva, u potragu za malo vode, malo kruha, malo drva... jos
malo zivota.

Ensar nije pronasao ni kruh, ni vodu, ni cjepanicu. Nasao je samo malo
lose brlje, tek da zagrije dusu, da pokrene krv... Brlje je, medutim,
nestalo, a mrak je pao, Kosevsko brdo je negdje nestalo, nepoznati asfalt
se gubio pod nogama, niz Zuc su se spustale nedaleke detonacije, rafali s
Vraca kidali su mutan pogled. Ensar je zaspao, uz nekakvu automobilsku
olupinu niti dvjesta metara od kuce. Bilo je hladno.

S parom je iz usta izlazio i alkohol, sve sporije i sporije... i onda je
sve zavrsilo. Bez vrele rakije u krvi srce nije izdrzalo.

Ensar Dzelmanovic je prva zrtva sarajevske zime 1992. godine. Zime za
koju kalendar kaze da pocinje 22. prosinca i da traje tri mjeseca. A
znaju Sarajlije da kalendari lazu. Najduza zima u sarajevskoj povijesti
pocela je mnogo prije i za mnoge ce trajati mnogo - krace. * * *

Sarajevo je i ratnu zimu, cetvrto godisnje doba rata, docekalo na ulici.
Ako je svijet proteklih osam mjeseci i trazio cilj praznim ocima
Sarajlija na punim ulicama i pitao se zasto nisu u sklonistu, ovaj put je
odgovor vidljiv na svakom koraku.

Otkako je prije gotovo mjesec dana granatirana trafo-stanica u Blazuju,
Sarajevo (ponovno) nema struje. A kako nema struje, stale su i pumpe na
izvoristu Bacevo, srcu sarajevskoga vodovoda. Sarajevo sada svih osam
sati najkraceg dana u godini zivi samo da napuni bidon vode i vrecu drva.
Gdje god se maknete, zateci cete isti prizor -- muskarce, zene, starce i
djecu s kanistrima i bocama u pomodrijelim rukama. Sretnike medu njima
prepoznat cete po sporom, pogurenom koraku - znak da je bidon vode pun.
Sa strane ove naizgled bezglave, groznicave kolone ocajnika, zateci cete
one koji s platnenim i plasticnim vrecicama prebiru po sarajevskim
parkovima u potrazi za nekakvom grancicom. Oni snalazljiviji skidaju
stokove i prozorske okvire sa sarajevskih rusevina. Hodnicima nebodera
odjekuju udarci sjekire po namjestaju. U vrece se trpa sve sto moze
gorjeti. Grupa Cigana ljutito nas je otjerala kada smo ih pokusali
snimiti kako sjekirom prave cjepanice od kulisa sarajevskoga kazalista,
bacenih na neki deponij. Sve ono sto nije zapaljeno fosfornim granatama s
Trebevica, izgorjet ce ove zime u sarajevskim pecima.

* * *

Nesreca je najvece trziste na svijetu. Znaju to i trgovci ratom u
Sarajevu, golemoj trznici zivota i smrti. Trznici na kojoj jedino zivot,
sto ga manje ima - manje vrijedi... pretvoren u devalviranu valutu kojoj
svakoga dana dodaju nove nule.

Za dugih sarajevskih noci, poput one u kojoj je posljednji put zaspao
sezdeset dvogodisnji Ensar Dzelmanovic, kada se oci naviknu na mrak, a
uho na detonacije sa Zuci, razabrat cete - negdje ispod - duge, reske i
jednolicne zvukove motornih pila. Dobro organizirane ekipe od pet-sest
ljudi skidaju "motorkama" prikljucenim na agregate jedno po jedno stablo,
na licu mjesta pile debla na manje komade i trpaju u kombije. Negdje ce
to drvo biti isjeceno u cjepanice i "spakirano" u vrecice koje ce se
prodavati za 25-30 njemackih maraka.

Ujutro, pak, kada zasivi maglovito jutro nad prezivjelim Sarajevom,
izmilit ce iz kuca i nebodera ocajnici sa sjekirama, sjekiricama, pilama,
satarama -- cak i kuhinjskim nozevima -- i pozuriti da prvi stignu do
"svojega" panja. Sutke, sporim i tupim udarcima po panjevima pokusat ce
napuniti drvom plasticnu vrecu.

Sarajevski parkovi tako umiru doslovce preko noci. Na mjestima gdje su se
nekad visoke krosnje spustale na stare krovove, danas su nepregledna
groblja platana, oraha, kestena... Otkrivaju se s prozora novi, nepoznati
vidici.

* * *

Marija Tolj je s balkona svojega stana u Ulici Djure Djakovica mogla
vidjeti samo krovove automobila parkirane uz zgradu. Veliki prekrasni
park zadrzavao je pogled i upletao ga u svoje guste krosnje.

Jednoga je jutra ovoga prosinca Marija prvi put s balkona vidjela osnovnu
skolu u dnu parka. Od tada je njezin vidik sve siri. Za palim stablima
ukazalo se potom Kosevsko brdo, pa raskrsce s desne strane... i
naposljetku Zetra i kosevski stadion. Ostao je tek drvored tankih, mladih
uz ulicu preko puta. Onda su, redom, poceli i oni nestajati. U trenutku
kada ovo citate, u parku pod balkonom Marije Tolj nema vise nijednog
stabla. Nista vis ne smeta njezinu oku da nocu gleda duge rojeve
svijetlecih projektila, koji se negdje iz Pionirske doline zabijaju u
Ciglane.

A Sarajlije kazu da ce iz panjeva niknuti mladice. Ima li smisla
vjerovati u to?

* * *

Najprije su bili parkovi. Onda je rat medu stabla usadio krizeve. Potom
su pala stabla i ostalo je samo groblje. Krug je zatvoren.

Sarajevsko groblje "Lav", zatvoreno prije dvadesetak godina, od prosloga
je proljeca naraslo za stotine svjezih humaka. I dok svakoga dana nicu
novi nadgrobni spomeni ci, dotle padaju stabla, cuvari posljednjega
sarajevskog dostojanstva. Imali smo priliku vidjeti kako padaju pod
udarcima sjekira i tupo udaraju o mezare i krizeve. Ovdje nema nikoga tko
bi mario za to.

I prije nego sto potrazite postovanje za mrtve, naci cete humke bez
krizeva. Ovdje se naime, i krizevi s groblja loze. Postovanje za mrtve
prestaje sa ceduljicom koju ce netko, prije nego sto kriz zalozi u peci,
ostaviti na grobu kako bi se znalo tko tu lezi. A sugradani ce im
vjerojatno zamjerati samo dok ima stabala s druge strane ograde groblja.

Dakle, vrlo kratko.

* * *

Pocela je sarajevska zima 1992. godine. Najduza zima u sarajevskoj
povijesti. Sigurno je samo da ce zavrsiti 1993. Tocan datum njezina kraja
medutim, jednima ce pisati na zidnom kalendaru, a drugima na - krizu.
Ponekima, pak, na ceduljici ostavljenoj na humku.

Znaju li oni s druge strane ograde najvecega groblja na svijetu, oni koji
sazivaju kongrese za spas americkih suma, da u Sarajevu nema vise --
stabala?

U sljedecem broju:

O sarajevskim "golfovima", cjeniku zivota, piti sirnici bez sira, o Meiri
i Naili, prividu zivota u "Holiday Innu" i prvom pogledu s onu stranu
Vrbanja mosta




Newsgroups: soc.culture.bosna-herzgvna,soc.culture.yugoslavia,soc.culture.croatia