Organization: University of Illinois at Chicago
Date: Monday, 28 Dec 1992 10:59:41 CST
From: <U15231@uicvm.uic.edu>
Newsgroups: soc.culture.bosna-herzgvna,soc.culture.croatia
Subject: Izbor is Slobodne Dalmacije

From: BOSNET@math.lsa.umich.edu (Bosnian Electronic Network)
Organization: BOSNET (Bosnian Electronic Network)

Contribution by: Damir.Mrkonjic


=========================================================================
SLOBODNA DALMACIJA                                              27.12.92.
=========================================================================
       S L O B O D A   N O V I N A   -   S L O B O D A   L J U D I
-------------------------------------------------------------------------
Na licu mjesta - Sarajevska zima 1992 (1):

                    OVDJE NISTA NIJE KAO STO CE - BITI

Pise: Boris Dezulovic

Odlucite li se ovih dana na dugo putovanje u Sarajevo, ponesite sa sobom
mnogo, mnogo srece. Svu koju imate.

Trebat ce vam kada negdje iza Tarcina smrznute pejzaze Igmana zamute
gusti, canalettovski namazi magle i kada automobilska svjetla ne budu
dopirala dalje ni od kuda. Trebat ce vam i kada Bozji previd otopi maglu
nad Hrasnicom onda kada vam je najpotrebnija, i kada padate k ovom
sarajevskom predgradju 100 na sat, serpentinama makadama izrezbarenim na
dlanu, na kojem vas iz retrovizora gledaju cetnicki snajperi i
protuavionski topovi... Koliko god ih tih nekoliko kilometara bezglave
jurnjave golom padinom Igmana, izmedju kratera od granata i automobilskih
olupina pokusavali zavarati do kraja odvrnutim Stevie Ray Vaughanom iz
zvucnika i glavom sve blizom koljenima.

Trebat ce vam dosta srece i da u Hrasnici naletite na gospodina Patricka
Sartrea, zapovjednika francuskog logistickog bataljuna na sarajevskom
aerodromu. Trebat ce vam, dakako, i da vas pristane prevesti preko
cetnickih barikada izmedu Butmira i aerodroma i, naposljetku, da preko
radio-stanice francuskog transportera docekate odobrenje s Ilidze za
prelazak tih nekoliko stotina metara do tako bliskog a tako dalekog
aerodroma zvanog Ceznja.

Ako vam je i nakon svega ostalo srece, nikada vam nece biti potrebnija
nego kada shvatite da vas bijeli transporter uopce ne vodi prema
aerodromu, vec da naglo skrece ulijevo i ide k - Ilidzi. Trebat ce vam
je, naime, zaista puno kada pedesetak cetnika izroni iz udzbenika
povijesti i okruzi vas automobil, s nevjericom gledajuci u registarsku
tablicu sa sahovnicom. I kada vas u toj gomili prepozna mladjahno lice
pod subarom i kokardom koje ste proslog ljeta upoznali medu
teritorijalcima Sokolovic-kolonije, i kada iz rusevina nekadasnjeg
gradjevinskog poduzeca izmile nove siluete na glas da su stigli "ustaski
novinari". Trebat ce vam je kada u tom trenutku pedesetak metara od vas,
padne kao pokosen starac sa dva bidona vode, pogoden snajperom s Butmira,
i kada kroz neartikulirano urlanje bijesne gomile potrazite francuskog
pukovnika, koji ce na vas upitan pogled, s pristojne distancije, nemocno
slegnuti ramenima. Trebat ce vam je, na kraju, da u novcaniku pronadjete
potvrdu Sluzbe bezbed nosti s Ilidze od proslog Ijeta, papir koji ce vam
produziti zivot i put za aerodrom.

Ono malo srece sto vam je ostalo trebat ce vam za posljednju dionicu
"puta za pakao", onu od aerodroma do grada, kojom cete morati sami, bez
bijelog transportera pred sobom kao iluzije sigurnosti. Trebat ce vam
kada budete jurili bjesomucan slalom izmedu celicnih jezeva i tenkovskih
olupina, kroz uzas Aerodromskog naselja, ispod srpske zastave na krizanju
s Kasindolskom cestom, tockom smrti koju su oznacile cetnicke "zolje" i
snajperi. Trebat ce vam da projurite tom tockom u vrijeme kada tu ne
"dezuraju" PAM ovi iz rusevina uz cestu, stopalom prikovanim uz gas, pa
dalje, niz vrat Claptonove gitare, bez zaustavljanja kroz barikadu
"plavaca", brze, brze, do petlje, do prve patrole Armije BiH, do grada.

Ako ste na tih desetak kilometara straha potrosili svu srecu koju ste
ponijeli, nije vazno. U Sarajevu ona ionako nema nikakve vrijednosti. Sva
se sreca vanjskoga svijeta ovdje mijenja za konzervu mesnog nareska,
bidon vode, dvije cjepanice za ogrijev... ili naprosto za jedan broj na
kalendaru.

Dobro dosli u Sarajevo!

* * *

Poput putokaza za prokletu avliju, na ulazu u Sarajevo strse k nebu
ostaci nekada velebnog zdanja "Oslobodjenja". Izgorio do temelja u
nekoliko velikih pozara, pogoden tisucama tenkovskih i topovskih
projektila, ovaj se neboder protekle jeseni naprosto - urusio. Najprije
je jednog poslijepodneva u oblaku betonske prasine nestalo jedno, a onda,
nakon samo sedam dana, i drugo krilo zgrade. Poput vrata sarajevskog
pakla, vapi k nebu tek ostatak centralnog dijela zgrade, tuzan batrljak
nekadasnjeg simbola sarajevske siluete. Danas, golemo brdo betonskih
uspomena na deset godina staru ljepoticu simbol je ratnog Sarajeva, cija
je silueta sve urusenija i niza, svakim danom bliza ravnoj crti i onom
bezlicnom, reskom zvuku EKG-a.

U meduvremenu, rusevina "Oslobodenja" postala je i simbolom otpora ovoga
grada vlastitom kraju. Negdje pod urusenim betonskim gromadama redakcija
ovog dnevnika i dalje istjerava cuvenu bosansku tvrdoglavost iz vica u
mit, i dalje svako jutro izdavajuci novine -- makar na samo osam
stranica, od kojih i sest katkad ispune osmrtnice, makar u simbolicnoj
tirazi i makar na nekoj vrsti toaletnog papira, na kojemu izlazi od ovog
utorka, nakon sto su se odvrtjele i posljednje role iz skladista,
ukljucujuci i one koje su proteklih osam mjeseci

sluzile kao zastita od snajpera i granata.

"Oslobodenje" je danas vjerojatno jedini list na svijetu koji se prodaje
"na crno". Primjerak koji kosta 300 bosanskih dinara kod svercera prelazi
cijenu od 1000 dinara, a sretnici koji se ujutro uspiju dokopati novog
"Oslobodenja" nakon sto ga procitaju lijepe ga na preostale sarajevske
zidove. Tu ce ga sutke citati umorni sarajevski tragaci za ostacima
zivota, preskacuci prve stranice i velike naslove, prstom prebiruci po
osmrtnicama, dnevniku sarajevske smrti.

Starac u prljavom kaputu primijetio je da ga snimamo. "Ni danas me nema u
osmrtnicama."

* * *

Sarajevska arterija, Ulica vojvode Putnika, od proslog je tjedna
zatvorena za promet. Vjerojatno se nikada nece tocno saznati koliko je
sarajevskih zivota ovdje stalo, negdje na pola puta do pekare, do
poduzeca, do paketa u skladistu Crvenoga kriza... Vise od snajpera ova je
asfaltna grobnica uzela zivota samo u automobilskim nesrecama, izazvanim
bjesomucnom voznjom odavno lisenom svih pravila osim onog da se sto prije
stigne u siguran zaklon prvih zgrada staroga grada.

Oni koji imaju "privilegij" proci jos jednom tu rutu, "za svoju dusu",
nece samo po dizanju zeluca znati da propadaju u sarajevsko grotlo. Strmo
ce k starom gradu voditi pogled, prikovan uz automobilsko staklo kojim
promicu izgorjeli neboderi Alipasina polja, pougljenjena zgrada
"EIektrodistribucije" izbuseno sivo zdanje Televizije BiH, oguljena
fasada "Holiday Inna", crni obris nebodera Vlade i prepoznatljivi
"Unisov" stakleni dvojac - "Momo i Uzeir". Kazu da se zivot u Sarajevu
mjeri zapaljenim katovima ovih nebodera - a oni gore, jedan po jedan,
odozgo prema dolje. Sto ce biti kada dodju do prizemlja?

S desne strane ispraca nas Miljacka. Ona ce jedina danas izaci iz
Sarajeva, i ponijet ce sa sobom sivosmedju boju njegova neba. Iz nekog
posustalog tranzistora, pak, stici ce poznati stihovi "Je l' Miljacka
rijeka presusila...?" U Sarajevu vam vise nitko nece reci kako nista nije
kao sto je bilo. U gradu na Miljacki nista nije kao sto ce - biti.

* * *

Visoki komesarijat za izbjeglice u posljednjem je paketu humanitarne
pomoci Sarajlijama podijelio i - satove. Jeftine, singapurske rucne
satove sa stopericom i kalendarom. "Otporne na vodu do 200 metara
dubine." Nemaju jedino - baterije.

Sarajlije tako, uz pomoc Ujedinjenih naroda, u svakom trenutku znaju
koliko im je sati. I svaki put kada pogledaju na velikodusno darovani sat
bez baterija, znat ce da - vise nema vremena.
                                              (Nastavlja se)