Organization: University of Illinois at Chicago
Date: Thu, 21 Jan 1993 17:01:04 CST
From: <U15231@uicvm.uic.edu>
Newsgroups: soc.culture.bosna-herzgvna
Subject: Strahota bez imena



=========================================================================
SLOBODNA DALMACIJA                                              19.01.93.
=========================================================================
       S L O B O D A   N O V I N A   -   S L O B O D A   L J U D I
-------------------------------------------------------------------------

                            STRAHOTA BEZ IMENA

Pise: Zlatko Dizdarevic

SARAJEVO -- Sto bih sve dao da znam na sto ce ovo izici. Imamo li, nakon
svega, barem malo sansi, ili je konacno otislo sve unepovrat? Je li bilo
uzalud potrositi sve ove dane u nadi da ce nam se to vratiti ljudski,
makar i uz rane, ili vise nece biti ni dana ni nade? Danas je tesko bilo
zaustaviti suzu iz vec presahlih ociju slusajuci pricu o
jedanaestogodisnjaku kojemu su u redu za vodu kod Pivare na kraju grada
ubijeni i otac i majka, a za zivot njegove sedamnaestogodisnje sestre
bori se pola bolnice. Umivao je mrtve roditelje tek nalivenom vodom, ne
odustajuci ni kada mu je tesko ranjena sestra kazala: "Nemoj, Berine,
nemoj, oni su mrtvi."

Po koju mi to vodu odlazimo vec mjesecima, otupjeli i na neki cudni nacin
robotizirani, oguglali i zaludni, i zasto? Kakvu to struju ocekujemo vec
cetrdeset dana i sto cemo mi s njom, i ona s nama, kada jednoga dana
mozda i dode? Hoce li to ista promijeniti u zeni u ciju je kucu jutros
voda dosla i ona zednima i iznemoglima zalupila vrata pred nosom?

Tko ce i kacla ponovno zasaditi hiljade i hiljade stabala kojih vise nema
i tko ce docekati ponovno hlad ispod hrasta-starca u susjednom parku,
kojeg, kao patuljci Gulivera, zaskakuju danima nekakvim sjekiricama i
nozevima, i nista mu ne mogu? A njima tamo, u Beogradu, kako kazu,
ukinuli Disneyeve filmove. Sasvim sam siguran, naprotiv, da im je hiljadu
puta vise Disneyjevih filmova trebalo dati da gledaju; trebalo bi ih
natjerati svaki dan po deset puta da to vide, jer bi tako Berinovi
roditelji danas sigurno bili zivi. Moze li se uopce jos nesto
promijeniti, ili je kasno i za nas i za promjene?

Mislio sam da vise nema nikakvog smisla ista ikome kazati tko nije ovdje
ili objasnjavati i napisati. Sreo sam prijateljicu iz skole koja se
zaklela da ce sutjeti o svemu ovome, ako prezivi, do groba. Rodeni otac,
kojeg je nekim cudom nevidjenim uspjela cuti ne bi li mu bar telefonom
rodjen dan cestitala, otud, s istoka, jednostavno joj je kazao: "Kako
mozes pricati tu glupu pricu o snajperima kao da mi ne znamo da nikakav
snajper s Trebevica ne moze dobaciti do Robne kuce." Taj isti dan
snajperom s Trebevica ubijen je trinaestogodisnji djecak s daljine koja
je dvaput veca od one do Robne kuce. A otac je, ipak, otac. Kao sto su
vlastite oci - vlastite oci.

Dosla su nam danas na zgariste "Oslobodenja" dva nalickana britanska
oficira osiguranja da provjere smije li cisterna s naftom, jedva
dobivenom, doci do nase pumpe. Rekli su da ne smije, jer nije sigurno.
"Mi svaki dan dolazimo ovamo iako se puca i nikome nije palo na pamet da
kaze kako se ne moze, jer je opasno", kazali smo oficirima kraljicine
armade.

"Mi smo drugo", kazali su i otisli. I tocno je, mi smo drugo, ili trece,
ili cetvrto. Ne znam sigurno koje, ali nismo prvo. Pa opet, nikako da se
na to naviknemo.

Sto li ce biti s nama i koga cemo jos mrtva umivati vodom koju su nam
malkice pripustili, jer necemo da smo goveda, da smo tor ili obicna
gomila zlijezda istreniranih za coporativno funkcioniranje. Onda je Afan
Ramic otvorio izlozbu slika, nastalu kao odgovor na svu ovu muku,
izlozbom stvraranu u pokusaju bijega od istine da je jedinca sina
sahranio i da su mu svako platno ostavljeno na Grbavici spalili. Vise mu
uzeti nisu mogli. Otvaranje izlozbi se ovdje ne najavljuju. Nema plakata,
ni price unaprijed. Da kreteni ne zapucaju.

A svi koji su saznati mogli saznali su, i Sarajevo je opet bilo ono sto
znamo da jest. Svi. Katolici i pravoslavci, doktori i komunisti,
Muslimani i fudbaleri, bivsi, buduci i sadasnji ljudi, bravadzije i
tokadzije, mlade djevojke i stari kenjci, oficiri i dzentlemeni, popovi i
pokoja elegantna fifica "one" vrste, roditelji i unuci, kavedzije i
slikari, matematicari i soferi, muzicari i pijanice. Svi sa svojim
sumnjama, nevjericama i sjetom. Ali svi tu, na jednom mjestu, na Afanovoj
izlozbi. Sarajlije.

I onda nam svima nekako onako, bez rijeci o svemu tome, toplo oko srca.
Drvece ionako raste samo od sebe. Voda se oko grada ne moze zaustaviti,
telefoni, koliko vidim nakon svega, i nisu bogzna kakva naprava za one
kojima je sve jasno, pa zapravo i nemaju vise sto jedni drugima kazati. A
i sto bi. Nama je ovdje, sve jasno. Samo Berin vise nikada nece imati ni
oca ni majke. Treba se moliti za njegovu sestru i za to da ovu molitvu, i
razlog za nju, nikada ne zaboravimo. Taj ce nezaborav valjati nasoj djeci
i djeci nase djece, jer ovo nije rat. Ova strahota nema imena. Ovo je
crna rupa u svemu sto je smisleno.

-------------------------------------------------------------------------