From: zeljko@rd01.wg2.waii.com (Zeljko Jericevic)
Subject: Vasa Cubrilovic: ,,Iseljavanje Arnauta''
Reply-To: zeljko@rd01.wg2.waii.com (Zeljko Jericevic)
Organization: n/a
Date: Sun, 24 Jan 1993 23:42:14 GMT


   Prilazem jos jedan iz serije svetih spisa velikosrbijanizma.  Meni  osobno
   je Cubrilovicev tekst najimpresivniji od svih iz vise razloga: Prije svega
   tu je znastvena preciznost kojom se razraduju i opisuju srbijanske  metode
   obracunavanja  s  drugim narodima, posebno Albancima (daje se do znanja da
   ni Madare ne ocekuje nista bolje).  Nadalje,  profesor  Cubrilovic  se  ne
   upusta u nikakav moralni, politicki, ideoloski ili povjesni egzibicionizam
   da bi opravdao upotrebu nasilja nad drugima. Njegova polazna tocka jest da
   Srbi  imaju  pravo ciniti sto ih volja da bi postigli svoje ciljeve. To mu
   omogucuje da prije svega bude praktican, naime da se koncentrira na metode
   kojima  se  postize  cilj,  a  ne da gubi vrijeme na ideolosku ili moralnu
   opravdanost cilja. U usporedbi  s  gluparijama  ostalih  velikosrba,  koji
   dolaze  s  argumentima  tipa:  "dokle  god  je  dosao srpski opanak, to je
   Srbija", otvorenost s kojom Cubrilovic izlaze srbijanski  fasizma  djeluje
   upravo  osvjezujuce.   Usporedba s Mengeleom, koji je vjerujem imao slican
   pristup medicini, namece  se  sama  po  sebi.  Mozemo  mirno  reci  da  je
   Cubrilovic   uspostavio   terorizam  kao  akademsku  disciplinu.  Bilo  bi
   interesantno znati koliki je bio utjecaj akademika Cubrilovica na  pisanje
   memoranduma  SANU.  S  obzirom  sto o njemu znamo, vjerojatno znatan, iako
   mozda ne i direktan.

   Vrijedi napomenuti da je Cubrilovicev referat bio prezentiran i diskutiran
   u  Srpskom  kulturnom  klubu  u  Beogradu.  Ako  je to mjerilo orjentacije
   srbijanske kulturne  elite,  o  popularnom  sentimentu  obicnih  ljudi  se
   vjerojatno  uopce  ne  isplati  trositi  rijeci. Kako nekad, tako i danas:
   cetnicka drljanja po tisku i  kompjuterskim  mrezama  mogu  se  uzeti  kao
   reprezentacija  srbijanske  elite,  a  podrska vojevodi Seselju na zadnjim
   izborima kao odraz narodnog sentimenta.

   Ovaj tekst, kao i ostale koji su ili ce biti  razaslani,  distribuiram  iz
   dva razloga: Prvo, da se one koji su zaboravili svoju povijest podsjeti na
   razloge zasto je moraju ponavljati; Drugo, da se velikosrbijanske  ciljeve
   i  metode prezentira onako kako su definirani od strane prominentnih Srba,
   tako da ne ispadne kako neko drugi  blati  "ugrozeni  i  goloruki"  srpski
   narod.

   Zahvaljujem MP za skanirajnje teksta.

   Zeljko Jericevic

   **************************************************************************
   **************************************************************************


   * Vasa Cubrilovic (Bosanska Gradiska 1897 - Beograd 1990) bio je jedan  od
   atentatora na austrijskog prestolonasljednika Franju Ferdinanda, zbog cega
   je osuden na 16 godina najstrozeg zatvora. Nakon zavrsetka prvog svjetskog
   rata  i  stvaranja kraljevine SHS, izlazi iz zatvora, zavrsava gimnaziju i
   filozofski fakultet u Beogradu. Izmedu  dva  rata  radio  je  kao  redovni
   profesor  na  univerzitetu  u Beogradu baveci se aktivno politickim radom.
   Nakon drugog svjetskog rata u vladi FNRJ pokrivao je nekoliko ministarskih
   resora.


   * Ovaj tekst pohranjen je u Vojnoistorijskom institutu JNA,  Arhivu  bivse
   jugoslovenske  vojske,  pod  oznakom  >>poverljivo<<.  Na  dokumentu stoji
   oznaka: Broj 2, fascikl 4, kutija 69.



                                Vasa Cubrilovic

                              ISELJAVANJE ARNAUTA


                  Predavanje odrzano u Srpskom kulturnom klubu
                   od dr. Vase Cubrilovica, 7 marta 1937 god.

   Problem Arnauta u nasem nacionalnom i drzavnom zivotu nije postao juce. On
   je  igrao  veliku  ulogu u nasem srednjevekovnom zivotu, ali od sudbonosne
   vaznosti postao je od konca 17 veka, kad se srpske mase  iseljavaju  prema
   severu  iz  nekadasnjih  starih  ratnih  zemlja, a na njihova mesta dolaze
   albanski brdani. Oni se postepeno spustaju  sa  svojih  planina  u  plodne
   kotline Metohije i Kosova i nadiruci prema severu sire se u pravcu Zapadne
   i Juzne Morave; preko Sar planine spustaju se prema Pologu,  odatle  prema
   Vardaru.  Do  19 veka stvorio se na taj nacin albanski trougao, klin, koji
   se, oslanjajuci se na  osnovicu  Dobar-Rogozna  na  svoje  etnicko  zalede
   duboko  zabio  u  nase  zemlje, dopro do Nisa i razdvojio nase stare raske
   zemlje od Makedonije i doline Vardara.

   Ovaj  albanski  klin,   naseljen   anarhistickim   albanskim   elementima,
   onemogucavao je u 19 veku ikakve jace kulturne, prosvetne i privredne veze
   izmedu nasih severnih i juznih zemalja.  On  je  bio  glavni  uzrok  zasto
   Srbija  nije  mogla sve do 1878 godine, kad je preko Vranje i Skopske Crne
   Gore uhvatila i mogla da odrzava stalnu vezu sa  Makedonijom,  imati  onaj
   kulturni  i politicki uticaj u dolini Vardara, kakav se mogao ocekivati po
   njenoj lakoj geografskoj saobracajnoj vezi i istorijskoj tradiciji  u  tim
   predelima.  Bugari, i ako su kasnije poceli drzavni zivot nego Srbi, imali
   su u pocetku vise uspeha. To je bilo s toga sto je od Vidina na sever,  pa
   do  Ohrida  na  Jugu postojao neprekinut niz juznoslovenskih naselja. Ovaj
   albanski klin pocela je Srbija kresati jos  u  prvom  ustanku,  isterujuci
   najsevernija naselja albanska jos od Jagodine.

   Zahvaljujuci sirokim drzavnim koncepcijama jednog Jovana  Ristica,  Srbija
   je  tome  klinu  otkinula jos jedan deo posle dobijene Toplice i Kosanice.
   Predeli izmedu Jastrepca i Juzne Morave tada su bili radikalno ocisceni od
   Arnauta.

   Ostali deo albanskog trougla imala je duznost  da  razbije  nasa  danasnja
   drzava  od  1918 godine na ovamo. Ona to nije uradila. Ima vise razloga za
   to, a mi cemo ovdje navesti samo nekoje najvaznije:


       1) Osnovna pogreska nasih odgovornih cinilaca iz tog doba bila je  ta,
       sto  su na nemirnom i krvavom Balkanu hteli da, zaboravljajuci gde su,
       primene zapadne metode pri resavanju velikih etnickih problema. Turska
       je  donela na Balkan obicaj, uzet iz Serijata, da se dobijanjem bitke,
       i osvajanjem jedne zemlje dobija pravo nad zivotom i imanjem osvojenih
       podanika. Od njih su i hriscani Balkana naucili da se dobija i gubi na
       macu ne samo vlast i gospostvo, nego i kuca i imanje. Ovo shvatanje  o
       privatnopravnim  odnosima  na  Balkanu, moglo se samo donekle ublaziti
       zakonima, uredbama i medunarodnim ugovorima  stvaranim  pod  pritiskom
       Evrope,  ali  i ono je ipak sve do danas bilo glavna poluga i Turske i
       balkanskih drzava sve do nasih dana. Ne moramo ici u daleku  proslost.
       Pomenucemo samo slucaje iz skorih dana: iseljavanje Grka iz Male Azije
       u Grcku, i Turaka iz Grcke u Malu Aziju; najnovije iseljavanje  Turaka
       iz  Bugarske i Rumunije u Tursku. Dok su sve balkanske drzave, od 1912
       godine na ovamo ili resile ili su na putu da rese pitanje  nacionalnih
       manjina  njihovim iseljavanjem, mi smo se zadrzali na sporim i pipavim
       metodima postepene kolonizacije. Njeni su rezultati bili negativni. Da
       je  tako,  njbolje  pokazuju  statistike  iz  osamnajest  srezova koji
       sacinjavaju taj albanski  trougao.  (Videti  prilog  pod  1).  Iz  tih
       statistickih podataka se vidi da je u tim predelima prirodni prirastaj
       Arnauta bio veci nego broj celokupnog  naseg  prirasta  po  rodenju  i
       kolonizacijom  (Od  1921  do  1931  god. prirast Artlauta 68.060, Srba
       58.745 dusa; razlika iznosi 9.315 u korist Arnauta). Kad se ima u vidu
       sirovost, jako razmnozavanje Arnauta i sve tezi uslovi za kolonizaciju
       po starim metodama, ovaj ce nesrazmer, tokom  vremena,  postajati  sve
       veci,  i naposletku dovesti u pitanje i ono malo uspeha kolonizacionog
       sto smo ga postigli od 1918 godine do danas.


       2) I sam nacin vrsenja kolonizacije po  metodu  postupnosti  nije  bio
       sprovoden  kako  treba. Najocajnije je u celoj stvari to, sto u jednom
       tako vaznom pitanju nije postojao jedan odredeni drzavni plan, koga bi
       morao  da se pridrzava i da ga sprovodi svaka vlada i svaki rezim. Sve
       se radilo na parce, od danas do sutra; svaki ministar rusio je  staro,
       ono  do svoga prethodnika, ne stvorivsi ni sam nista solidno. Zakoni i
       uredbe su se menjale, pa i onako  rdave  nisu  sprovodene.  Pojedinci,
       narocito  poslanici,  ako  su bili iz drugih pokrajina, kad nisu mogli
       dobiti mandat u  svome  zavicaju,  isli  su  dole  na  Jug  i  laskali
       anacionalnim   elementima   zbog   svoga   mandata,  zrtvujuci  velike
       nacionalne i drzavne interese.  Kolonizacioni aparat  bio  je  isuvise
       skup,  glomazan,  napunjen  ljudima ne samo nestrucnim nego vrlo cesto
       neskrupuloznim, tako da njihov rad stvarno predstavlja jedno stanje za
       sebe.  U  ostalom, trebalo bi samo sabrati one velike sume koje je ova
       drzava  izdala  na  kolonizaciju,  pa  podeliti  s  brojem  naseljenih
       porodica, da bi se tek tada utvrdilo kako skupo kosta svaka nova kuca,
       naseljena od rata na ovamo, i bez obzira na to jesu li je pravili sami
       kolonisti,  ili  je  podignuta  o  drzavnom  trosku. Isto tako bilo bi
       zanimljivo utvrditi srazmer  izmedu  licnih  i  materijalnih  izdataka
       utrosenih   na  nasu  kolonizaciju.  Nekada  je  to  Srbija  drugacije
       resavala. Karadorde u prvom ustanku,  Milos,  Mihajlo,  Jovan  Ristic,
       nisu  imali posebno ministarstvo agrarne reforme, ni vrhovnih agrarnih
       inspekrora, ni skupog aparata, pa ipak su ocistili Srbiju  od  stranog
       elementa,  naselili  je  svojim  narodom  koji  je  iskrcio  beskrajne
       sumadiske sume i od  nekadasnje  divljine  napravili  danasnju  pitomu
       Sumadiju.


       3) I ono nekoliko hiljada porodica koje su naseljene od rata na  ovamo
       (vidi prilog pod 2) nije se ucvrstilo na zemlji onde gde je naseljeno.
       Na Kosovu bilo je uspeha jos najvise, narocito u dolini Laba,  gde  su
       Toplicani   sami  nadirali  od  severa  prema  jugu.  Tu  su  kolonije
       najstarije,  mesane,  elementima  iz  raznih  nasih  pokrajina,  a   i
       najsolidnije  osnivane.   Drenica  i  Metohija su podbacile. Nikada ne
       treba naseljavati same Crnogorce. Ne stojimo na stanovistu da su rdavi
       kolonizatorski  element  radi  svoje  stocarske indolentnosti. To vazi
       samo za prvu generaciju. Druga generacija vec je drugacija,  aktivnija
       i prakticnija. Petrovo selo, na Mirocu vise Dunava, najnaprednije selo
       u Krajini, naseljeno je samo Crnogorcima.  I danas u  Srbiji  se  moze
       naci na hiljade naprednih domacinstava, narocito u Toplici i Kosanici,
       koja su stvorili crnogorski doseljenici pre dve tri decenije. Samo jos
       brze  aklimatizovanje  u  novoj sredini i privikavanje na zemljoradnju
       nastaje kod Crnogoraca u prvoj generaciji kad se mesaju s  naprednijim
       elementom.  To  je  posebno vazno za Metohiju gde neposredni naslon na
       stari zavicaj omogucava zadrzavanje starih navika i obicaja.  Dovoljno
       je  otici  u  Pec, pa pogledati u kafane, i o tome se uveriti. Zato je
       tako malo uspeha imala kolonizacija u celoj Metohiji. Mora se priznati
       da  su  ove  kolonije  bile  rdavo  smestene,  na  krcevini  neplodnog
       zemljista i skoro nikako snabdevene i onima najpotrebnijim  sredstvima
       za  poljoprivredu.   Njih je, medutim, trebalo bas najvise pomoci, jer
       su naseljene najsiromasnijim elementom crnogorskim.


       4) Besumnje da je najglavniji uzrok neuspeha nase kolonizacije  u  tim
       predelima  bio  sto su najbolje zemlje ostale u rukama Arnauta. Jedini
       moguci nacin naseljavanja naseg elementa u masama u te predele bio  je
       oduzimanje   zemalja   Arnautima.   Posle   rata   to  se  lako  moglo
       preterivanjem jednog dela  Albanaca  u  Albaniju  za  vreme  pobuna  i
       kacacke  akcije, neozakonjivanjem njihovih uzurpacija i otkupljivanjem
       begluka. Ponovo moramo da se vratimo ovde na strahovitu pogresku naseg
       posleratnog  pravnog  shvatanja  o  zemljisnom  posedu.  Mesto  da smo
       iskoristili  shvatanje  i  samih  Arnauta  o   njihovim   uzurpacijama
       zemljista,  retko  ko  je  od  njih imao i tursku tapiju, i to samo na
       kupljena imanja - mi smo, na nasu veliku nacionalnu i drzavnu stetu ne
       samo ozakonjavali sve te uzurpacije nego, sto je jos gore, privikavali
       Arnaute na zapadnoevropske pojmove o privatnom  posedu.  Oni  ga,  pre
       toga,  vremena  nisu  ni imali. Tako smo im mi sami dali u ruke oruzje
       kojim  ce  se  braniti,  drzati  najbolje  zemlje,   i   onemogucavati
       nacionalizaciju za nas jednog od najvaznijih predela.


   Iz svega gore izlozenoga se vidi da dosadasnji metodi nase  kolonizacijske
   politike  na  Jugu  nisu  dali  rezultate  koje  smo  trebali  stvarno  da
   postignemo, i koji se namecu kao nasa velika  drzavna  nuzda.  Ove  metode
   nismo kritikovali kritike radl, nego da bi, na temelju iskustva, potrazili
   prave puteve u resavanju ovoga pitanja.




                      Kolonizacioni problem Juznih krajeva


   Citajuci prvi deo ovoga elaborata, coveku ce odmah pasti u oci da  se  on,
   pri   raspravljanju   kolonizacionog  problema  Juznih  krajeva,  uglavnom
   ogranicava na predele severno i juzno od Sare  planine.  To  nije  slucaj.
   Onaj  albanski  blok oko Sare planine od ogromnog je znacaja i nacionalno-
   drzavnog i strategiskog za nasu drzavu. Vec smo  pomenuli  nacin  njegovog
   postanka  i njegovu vaznost za cvrsto vezivanje predela oko doline Vardara
   sa nasim starim zemljama.  Najveca  snaga  srpske  ekspanzije  od  pocetka
   stvaranja  prve srpske drzave pa na ovamo, jos od 9 veka, lezala je uvek u
   kontinuitetu te ekspanzije i starih raskih zemalja u svima pravcima  pa  i
   prema  jugu. Taj kontinuitet prekinut je od Arnauta, i sve dotle dok se ne
   obnovi stara, nekadasnja veza, izmedu Srbije i Crne Gore sa Makedonijom  u
   svoj  svojoj  sirini,  od  rima  do Juzne Morave, mi necemo biti sigurni u
   posedu ove zemlje.  Etnicki, Makedonci ce se nama priviti potpuno tek onda
   kad  budu  imali  stvaran etnicki oslon na maticu srpskih zemalja, koju do
   sada nisu imali.  Dobice ga tek razbijanjem arnautskog bloka.

   Vojno-strategijski,  albanski  blok  u  nasoj  zemlji  zauzima  jedan   od
   najvaznijih  polozaja,  glavno  razvde  balkanskih reka prema Jadranskom i
   Crnom Moru i Egejskom. Posedovanje ovog strategijskog  polozaja  odlucuje,
   dobrim   delom,   sudbinu  Centralnog  Balkana,  narocito  sudbinu  glavne
   balkanske komunikacije Morava-Vardar. Nisu slucajno tu vodene  cesto  puta
   odlucujuce  bitke  za  sudbinu  Balkana (Nemanja protiv Grka, Srbi i Turci
   1389, Hunijadi i Turci 1446. Osigurati se moze u XX veku samo ona  zemlja,
   koja  je  naseljena  svojim vlastitim narodom; zato je imperativna duznost
   svih nas da tako vazne strategijske polozaje ne pustimo da u  rukama  drzi
   nama  neprijateljski  i  strani  elemenat.  To tim pre sto taj element ima
   oslonca na srodnu nacionalnu drzavu. Ona je za danas jos  nemocna,  ali  i
   kao takova postala je baza italijanskog imperijalizma, preko koje on misli
   da nadire u srce nase Drzave. Protiv toga nadiranja, najsigurnije sredstvo
   je  vlastiti  element, koji ce hteti i umeti da brani svoje imanje i svoju
   drzavu.

   Zatim, sem toga bloka od 18 srezova, Arnauti i ostale nacionalne manjine u
   Juznim  krajevima  zive rastrkano, pa nisu tako opasni za nas nacionalni i
   drzavni zivot. Nacionalizovati predele oko Sare planine znaci  i  za  uvek
   ubiti svaku iredentu i za uvek osigurati drzavinu tih zemalja.

   Kolonizovanje sa severa treba smanjiti u predelima naseljenim Makedoncima.
   U  tim  krajevima, zemlje i tako ima malo, ti su krajevi pasivni, a oni su
   tim osetljiviji na dovodenje kolonista sa Severa. To tim vise, jer u  tome
   vide  i  znak  nepoverenja s nase strane prema njima. Tako, stvarno, i ono
   malo kolonizacije vise skodi nego sto koristi. Ukoliko ce se  slati  dole,
   juzno od Skopske Crne Gore treba upucivati vranjance i leskovcane, koji su
   im najblizi po mentalitetu i kulturi, ali  niposto  dinarce,  sa  njihovim
   jakim  temperamentom,  sa njihovom nasrtljivocu, jer se kod domorodaca tim
   elementima izaziva zla krv. Ponavljamo da ce taj problem biti resen  onda,
   kad  se susretnu nasa naselja iduci do severa, preko Kosova i Metohije, ka
   Sari planini i Pologu, ka naseljima makedonskim.

   Problem Novopazarskog sandzaka resava se sam po sebi, i on ne igra u nasem
   drzavnom  zivotu  onu  ulogu  koju  je  igrao  do  1912  godine. Samo cemo
   napomenuti da se raseljavanjem Arnauta kida poslednja  veza  izmedu  nasih
   muslimana  u  Bosni  i  Novom  Pazaru  i  ostalog muslimanskog sveta.  Oni
   postaju verska manjina, jedina muslimanska na Balkanu, a ta  ce  cinjenica
   ubrzati njihovo nacionalizovanje.

   Crna Gora postala je u zadnje vreme vrlo tezak problem.  Siromasna  zemlja
   nije u stanju da ishrani svoje stanovnistvo, pa i pored iseljavanja ono se
   od 1921 do 1931 godine povecalo za 16%.  Ovaj  nemirni  stocarski  element
   vekovima  je  davao  sokove  celoj  nasoj  rasi.  Njegove  energije, dobro
   kanalisane, nece biti destruktivne, nego ce se moci  upotrebiti  na  opstu
   drzavnu korist, ako budu upucene u pravcu jugoistoka......


   - Da rekapituliramo:

   Arnaute je nemoguce suzbiti samo postupnom  kolonizacijom;  to  je  jedini
   narod  koji  je  uspeo poslednjih hiljadu godina ne samo da se odrzi prema
   jezgru nase drzave, Raskoj i Zeti, nego i da na nasu  stetu  potisne  nase
   etnicke  granice  prema  Severu  i  Istoku.  Dok  se  nasa etnicka granica
   poslednjih hiljadu godina pomerila na Severu do Subotice, na severo-zapadu
   do  Kupe,  Arnauti  su nas potisnuli iz doline Skadra, nekadasnje Bodinove
   prestolnice iz Metohije i sa Kosova. Jedini nacin i jedino srestvo  to  je
   brutalna  sila  jedne organizovane drzavne vlasti, u cemu smo mi uvek bili
   iznad njih.  Da od 1912 godine na ovamo nismo  imali  uspeha  u  borbi  sa
   njima,  krivica  je  do  nas, jer tu vlast nismo kako treba iskoristili. O
   nekom njihovom nacionalizovanju u nasu korist  ne  moze  biti  ni  govora.
   Protivno  tome,  u osloncu na Albaniju budi se njihova nacionalna svest, i
   ne rascistimo li stvari na vreme, za 20-30 godina imacemo jednu strahovitu
   iredentu ciji se tragovi vec opazaju a koja ce neminovno u pitanje dovesti
   sve nase posede na Jugu.




                        Medunarodni problem naseljavanja


   Kad se pode sa stanovista  da  je  postepeno  potiskivanje  Arnauta  nasom
   postupnom  kolonizacijom neefikasno, ostaje jedino iseljavanje u masi. Dve
   drzave dolaze u tome slucaju u racun, Albanija i Turska.

   Retko naseljena, sa mnogo  jos  neisusenih  bara  i  neregulisanih  recnih
   dolina,  Albanija  bi  bila  u  stanju da primi koju stotinu hiljada nasih
   arnautskih iseljenika. Moderna Turska, sa ogromnim  prostorijama  u  Maloj
   Aziji   i  Kurdistanu,  jos  nenaseljenim,  nekultivisanim,  pruza  gotovo
   neogranicenu mogucnost unutrasnjoj  kolonizaciji.  Medutim  i  pored  svih
   napora  Kemala  Ataturka,  Turci jos nisu popunili razliku koja je nastala
   iseljavanjem Grka iz Male Azije u Tursku i jednog dela  Kurda  u  Perziju.
   Zato  je  najveci  izgled  da  ce  tamo  moci  poslati  najveci  deo nasih
   arnautskih iseljenika.

   Unapred podvlacimo da se, u diplomatskim naporima ne bi ogranicili samo na
   Ankaru  nego treba upotrebiti sva sredstva da se i Tirana privoli da primi
   jedan deo nasih iseljenika. Verujemo da ce u Tirani ici tesko; tu ce  biti
   Italija,  koja  ce  stvar  otezati  ali  novac u Tirani igra veliku ulogu.
   Prilikom pregovora o tome pitanju treba dati albanskoj vladi na znanje  da
   mi  necemo  ni  od cega prezati pri resavanju ovog pitanja, ujedno staviti
   joj u  izgled  subvencije  za  kolonizaciju  nad  kojima  se  nece  vrsiti
   kontrola, eventualno preko tajnih kanala, materijalno angazovati istaknute
   ljude u Tirani da se ne protive celome pitanju.

   Turska, kako se cuje, voljna je za prvo  vreme  da  primi  oko  dvestotine
   hiljada  iseljenika nasih i uslovljava, sto je za nas najpovoljnije, da to
   budu Arnauti. Tursku zelju treba oberucke prihvatiti, i sto  pre  sklopiti
   konvenciju  za  iseljavanje.  Prilikom  njenog  iseljavanja treba prouciti
   konvencije koje je ona, u tome  pitanju,  sklopila  poslednjih  godina  sa
   Grckom,  Rumunijom  i  Bugarskom,  i obratiti paznju na dve stvari: od nje
   traziti da primi sto vecu kvotu, a finansijski  joj  sto  je  moguce  vise
   izaci u susret, narocito regulisati pitanje sto brzeg transporta. Besumnje
   je da ce  ovo  pitnje  izazvati  malo  i  medunarodnih  trzavica  koje  su
   neizbezne u ovakvim slucajevima.  Kad god su se vrsili, poslednjih stotinu
   godina, ovakvi poslovi na Balkanu, uvek se je nasla neka sila koja je radi
   toga  protestovala,  jer joj to nije bilo u interesu.  U ovome slucaju, to
   mogu sada biti Italija i Albanija. Za Albaniju  smo  vec  rekli  da  treba
   raditi  na  jednoj  konvenciji  sa  njima o tome pitanju pa, ako u tome ne
   uspemo, mora se barem toliko  uciniti,  da  mirno  gledaju  iseljavanje  u
   Tursku.   Ponavljamo,  da  vestina  postupanja  u  Tirani,  kao  i  zgodno
   upotrebljen novac, mogu biti odlucujuci  u  tome  pitanju.  Svetsko  javno
   misljenje malo ce da se pobuni, narocito ono koje je finansirano od strane
   Italije. Medutim, danas je svet navikao i na mnogo gore  stvari  i  toliko
   zauzet  svakodnevnom brigom, da se sa te strane ne treba mnogo bojati. Kad
   moze Nemacka da iseljuje na desetine hiljada Jevreja, Rusija  da  prebcuje
   milione  sa  jednog  dela kontinenta na drugi, nece doci do nekog svetskog
   rata zbog koje stotine hiljada iseljenih Arnauta. Samo, odlucujuci faktori
   moraju  da  znaju  sta  hoce,  da  to uporno sprovode, i ne obziruci se na
   moguce medunarodne prepreke.

   Italija ce, nesumljivo, praviti najvise prepreka, ali ona je danas isuvise
   zauzeta  svojim brigama zbog Abisinije, kao i Austrije, da bi smela daleko
   ici u svome otporu. Pravo govoreci, najveca  opasnost  postoji  da  se  ne
   umesaju   nasi   veliki  saveznici,  Francuska  i  Engleska.  Njima  treba
   hladnokrvno i odlucno odgovoriti da je i u njihovom interesu  osiguravanje
   Moravsko-Vardarske  linije,  sto  se videlo i tokom velikog rata, a ona ce
   biti sigurna i za nas  i  za  njih  samo  onda,  kad  mi  potpuno  etnicki
   zavladamo krajevima oko Sare planine i na Kosovu.




                               Nacin Iseljava1ja


   Vec smo rekli da je  za  nas  efikasno  iseljavanje  Arnauta  iz  njihovog
   trougla  samo  u masi. A da dode do masovnog iseljavanja, prvi uslov jeste
   stvaranje podesne psihoze. Ona se moze stvoriti na vise nacina.

   Poznato je da muslimanske mase u opste vrlo lako podlezu uticaju, narocito
   verskom,  da  su lakoverne, cak i fanaticne. Zato je potrebno prvenstveno,
   za iseljavanje medu Arnautima pridobiti njihovo svestenstvo i  prve  ljude
   od  uticaja, ili novcem ili pretnjama. Treba, sto pre naci agitatore, koji
   ce agitovati za iseljavanje narocito ako bi nam htela sama Turska da dade.
   Oni  ima  da  opisuju  lepotu  novih krajeva u Turskoj, lak i ugodan zivot
   tamo, da raspaljuju u masama  verski  fanatizam  i  bude  u  njima  turski
   drzavni  ponos.  Nasa stampa moze da ucini ogromne usluge opisujuci udobno
   iseljavanje Turaka iz Dobrudze i lepo njihovo smestanje u novim krajevima.
   Opisivanjem  ovim  otvaralo  bi  se  i  kod nasih arnautskih masa povoljno
   raspolozenje za seobu.

   Drugo sredstvo bio bi pritisak drzavnog aparata. On treba da do  krajnosti
   iskoristi zakone, da bi sto vise zagorcio opstanak Arnauta kod nas: globe,
   apsenja, nemilosrdno primenjivanje svih policijskih  propisa,  kaznjavanje
   sverca,  sece  suma,  potrice,  pustanje pasa, gonjenje na kuluk i sva ona
   druga srestva koja  je  u  stanju  da  iznade  jedna  prakticna  policija.
   Privredno,  ne priznavanje starih tapija, rad na katastru u svim predelima
   treba smesta obustaviti nemilosrdno uterivanje  poreza  i  svih  javnih  i
   privatnih  dugova; oduzimanje drzavnih ispasa, opstinskih ispasa, ukidanje
   koncesija, poslovnih  dozvola  za  kafane,  trgovine,  zanate,  oduzimanje
   monopolskih  dozvola,  isterivanje  iz  drzavne,  privatne  i  samoupravne
   sluzbe, i t. d. - ubrzace iseljavanje. Sanitetske mere: prisilno izvrsenje
   svih propisa i po samim kucama, rusenje zidova i velikih plotova oko kuca,
   stroga primena veterinarskih mera, koja  ce  ometati  izvodenje  stoke  na
   pijace,  i t. d. takoder se dadu prakticno i efikasno primeniti. U verskim
   pitanjima Arnauti su najosetljiviji, pa ih i tu treba dobro darnuti.  Moze
   se   to   postici   sikanama   svestenstva,   krcenjem  groblja,  zabranom
   mnogozenstva, i narocito nemilosrdnom primenom zakona  da  i  zenska  deca
   moraju pohadati osnovne skole, gde god samo ima skola.

   I  privatna  inicijativa  u  tome  pitanju  moze  mnogo   uciniti.   Nasim
   kolonistima  po  potrebi  treba  podeliti  oruzje.  U  one  predele  treba
   plasirati  staru  cetnicku  akciju  i  poverljivo  je  pomoci  u  njezinim
   zadatcima.  Narocito  treba  pustiti  jedan  talas  Crnogoraca  sa brda da
   izazove masovni sukob sa Arnautima u  Metohiji.  Preko  poverljivih  ljudi
   ovaj  sukob  treba  spremiti:  dati  mu  maha sto ce biti tim lakse sto su
   Arnauti, jace, digli glavu, a ceo slucaj mirne duse treba pretstaviti  kao
   sukob  bratstava  i  plemena  i  po  potrebi dati mu ekonomski karakter. U
   krajnjoj nuzdi mogu se izazvati i lokalne bune koje bi bile krvavo ugusene
   najefikasnijim  sretstvima,  no  ne  toliko  vojskom  koliko  kolonistima,
   Crnogorskim plemenima i cetnicima.

   Postoji jos jedno sretstvo koje je Srbija vrlo prakticki upotrebila  posle
   1878 godine, tajno palenje sela i arnautskih cetvrti po gradovima.




                            Organizacija iseljavanja


   Iz prilozena  karte  vidi  se  koje  srezove  treba  raseljavati.  To  su:
   gornjodebarski,   donjopoloski,   gornjopoloski,   sarplaninski,   gorski,
   podgorski,  podrimski,  dakovicki,  pecki,  istocki,  drenicki,  stavicki,
   vucitrnski,  labski,  gracanicki,  nerodimski,  gnjilanski i kacanicki. Od
   ovih srezova koji svi zajedno sacinjavaju albanski klin, za nas su u  ovom
   trenutku   najvazniji   pecki,  dakovicki,  podrimski,  gorski,  podorski,
   sarplaninski,  istocki,  drenicki,  severno  od  Sare  planine,  a   zatim
   gornjodebarski, oba Pologa juzno Sare planine.  To su pogranicni srezovi i
   njih  po  svaku  cenu  treba  raseliti.  Unutrasnji  srezovi:   kacanicki,
   gnjilanski, nerodimski, gracanicki, labski, vucitrnski treba po mogucnosti
   da  budu  oslabljeni,  narocito  kacanski  i  labski,  a  ostalo   pustiti
   postepenoj  i  sistematskoj  kolonizaciji  koja  ima  da se sprovodi tokom
   decenije.

   Gornja sretstva koja smo naveli treba prvenstvelo primeniti na  pogranicne
   srezove ako zelimo da ih raselimo.

   Pri iseljavanju treba paziti na sledece stvari:

   Prvenstveno treba imati u vidu raseljavanje  sela  pa  tek  onda  gradova.
   Sela  su stabilnija pa zato i opasnija. Zatim ne sme se pasti u pogresku i
   iseljavati samo sirotinju; u svakom narodu kicmu  cini  srednji  stalez  i
   bogatiji,  i  njega  treba  goniti i iseljavati. Sirotinja, bez oslonca na
   ekonomski nezavisne svoje sunarodnike brzo se  gubi.  Ovo  je  vrlo  vazno
   pitanje i podvlacim ga stoga sto je jedan od velikih razloga neuspeha nase
   kolonizacije na Jugu bio u tome, sto se iseljavala sirotinja,  a  bogatiji
   ostajali,  pa smo uvek bili na istom, jer smo vrlo malo prostora dobili za
   naseljavanje nasih kolonista. Pri stvaranju psihoze za  iseljavanje  treba
   se  truditi  da  krenu  citava sela, a u najmanju ruku citave porodice. Po
   svaku cenu treba sprecavati da se jedan deo porodice iseli, drugi  deo  da
   ostane  kod  nas.  Nece  nasa drzava trositi svoje miljine na to da olaksa
   zivot Arnautima, nego da ih  se  sto  je  moguce  vise  resi.  Zato  treba
   neminovno  spreciti  prekupljivanje  imanja iseljenih Arnauta od onih koji
   ostaju kod nas. Uz ovo pitanje treba vezati samo iseljavanje i  pojedinaca
   i citavih sela, ako zele da dobiju olaksice prilikom svoga odlaska.

   Cim pristanu na iseljavanje treba im u svemu izlaziti na susret.  Mora  se
   uprostiti  administracija, brzo isplatiti imanja, izdati putne isprave bez
   ikakvih formalnosti, pomoci im da dodu do prve zeleznicke stanice, staviti
   im  na  raspolozenje vozove do Soluna i smesta ladama prebacivati u Aziju.
   Vrlo je vazno da odlazak bude lak, ugodan i jeftin. Zeleznice im  dati  po
   mogucnosti  potpuno  besplatno, pomoc u prehrani takode, jer od toga ovisi
   vrlo mnogo da li ce seliti u masama ili ne. Strah od teskoca na putu  bice
   glavna  prepreka  njihovom  kretanju  i  zato ga treba bezuslovno suzbiti,
   resavajuci brzo i energicno sav posao oko njihova transporta.

   Narocito treba paziti da oni sto manje imaju posla oko toga,  jer  prostom
   coveku  tesko  se  snaci,  pa bi za ovo pitanje bilo dobro prouciti sistem
   transporta radnika preko pojedinih  velikih  agentura  i  njega  priznati.
   Iseljenik  treba da ide od ruke do ruke, ne osecajuci nikakvu tezinu svoga
   kretanja.  Samo se na taj nacin moze stvoriti  iseljenicka  arnautsk  reka
   koja ce isprazniti nas Jug od Arnauta.




                         Naseljavanje iseljenih predela


   Ne manji problem od iseljavanja Arnauta jeste problem naseljavnja  predela
   koje oni napuste.

   Prvo  pitanje  koje  se  postavlja  jeste:  Koga  treba   tamo   naseliti?
   Najprirodnije  je  da  se  tu  naseljava  nas element iz pasivnih krajeva,
   prvenstveno  Crnogorci,  Hercegovci,  Licani  i  Kraisnici.  Crnogorci  su
   najzgodniji  iz  vise razloga, Metohija, Drenica i Kosovo su najprirodniji
   odliv iz njihovih siromasnih planina. Nagomilanost  stanovnistva  u  Crnoj
   Gori  dovela  je do bede, koja u poslednje vreme izaziva stalne socijalno-
   politicke pokrete, neugodne drzavnim  vlastima  i  nasoj  buducnosti  vrlo
   opasne  za red i mir u zemlji. Ne vredi davanje kukuruza i penzija. Lek je
   jedini raseljavanje u plodne krajeve Metohije,  Drenice  i  Kosova.  Zatim
   slicni  Arnautima  po mentalitetu i temperamentu, Crnogorci su najzgodniji
   kao orude za njihovo potiskivanje. Njih prvenstveno treba i  upotrebiti  u
   predelima  severno  od  Sare  planine,  ali uz njih treba naseliti i nesto
   Licana, Krajisnika i  Srbijanaca,  Cacana,  Uzicana  i  Toplicana.  To  je
   potrebno stoga da bi medu njih uneli vise smisla za rad i organizaciju, da
   bi  razbili  njihov  brdanski  psihicki  kolektiv  i  da  bi,  mesanjem  i
   ukrstanjem,  ljudi  iz  nasih  raznih krajeva dinarskih mogao da se stvori
   jedan novi tip manje lokalan crnogorski, vise opsti i Srpski.

   Juzno od Sare planine  treba  omoguciti  ugodniji  zivot  juznosrbijanskim
   pecalbarima  da  dodu  do plodnih zemalja. To je jedan cestit i radan svet
   koji ce biti vecito zahvalan ovoj drzavi ako mu  omoguci  jedan  pristojan
   zivot  na  selu. Uopste juznosrbijansko selo ima pravo da trazi mnogo vise
   obzira i paznje, nego sto mu danas poklanjamo. Naseljavanjem ove sirotinje
   na  Pologu,  (gornjim  i  donjim)  Debru i davanjem ispasa mesto Arnautima
   njima, osetice da je ova drzava njihova i znace da joj  brane  granice  na
   Drimu.

   Uz njih, juzno od Sare planine i Skopske Crne  Gore  mogu  se  naseljavati
   Vranjanci,  Leskovcani,  Pirocanci  i Vleroticani narocito oni iz pasivnih
   brdskih sela. Ponavljamo jos jednom da dinarce ne treba pustati  juzno  od
   linije Skopska Crna Gora - Sara planine.

   Pri naseljavanju napustenih sela od Arnauta treba  izbegavati  birokratsku
   sporost  i  sitnicarenje.  Prvo  sto se mora uraditi jeste to da kolonisti
   smesta dobiju tapije na imanja koja naseljavaju. Jedan od  glavnih  uzroka
   neuspeha  nase  dosadasnje  kolonizacije  bio  je taj sto je kolonista bio
   nesiguran u posedu koji je naselio, jer nije odmah dobijao tapiju  i  zato
   bio  izlozen  sikanama  nesavesnih  cinovnika  i  politicara. Seljak se na
   posedu siguran oseca samo onda kada  zna  da  ga  s  njega  niko  ne  moze
   krenuti.  Zato  mu  se  ta  garantija mora odmah i dati. Ali, isto tako je
   opasno dati naseljeniku  potpuno  pravo  raspolaganja  imanjem.  I  tu  se
   pogresilo  poslednjih  godina  kada se dozvolilo kolonistima koji su imali
   tapije ili poravnanja da mogu  prodavati  imanja.   Nacelno,  kolonisticka
   imanja  imaju  svoju  drzavnu i nacionalnu misiju, i onaj koji ih je dobio
   treba tu misiju i da vrsi. Zato on ne moze neograniceno raspolagati sa tom
   imovinom.  Posto tu ima mnogo ljudi ili seoskih proletera koji su izgubili
   osecanje za zemlju, ili stocara koji se na poljsku privredu treba  tek  da
   priviknu,  oni  se  moraju  silom  Zakona formalno vezati za zemlju.  To s
   toga, prvo da zavole novi zavicaj i novu grudu, ako ne  oni  a  ono  barem
   njihova  deca.  Zato  najmanje  za  trideset godina treba zakonom spreciti
   kolonistima slobodno raspolaganje zemljistem i ako im se odmah daje tapija
   da  su  njezini vlasnici. Po nasem obicajnom pravu, zena i tako nije imala
   pravo nasleda zemlje. Da bi se izbeglo cepkanje ovih  i  bez  toga  sitnih
   poseda,  treba  naseljenicku  zemlju  iskljuciti iz nasleda za zene, sem u
   slucaju kad kolonista nema muske dece, pa namerava  da  na  imanje  dovede
   zeta. Posedi koji su do sada davani kolonistima, bili su mali. Uzimajuci u
   obzir ekstenzivni  nacin  obradivanja  zemlje,  pad  cena  poljoprivrednih
   produkata,  kao i mnogobrojnost dece kod kolonista, imanja od 5-10 hektara
   nisu u stanju da  dadu  kolonistima  uslove  za  jedan  siguran  ekonomski
   razvoj.

   Bolje je u jednom kraju naseliti manji broj kolonista sa  boljim  uslovima
   za  razvoj,  nego  veci  broj  seljackih  polu-proletera. I to je jedan od
   velikih razloga neuspeha nase dosadasnje  kolonizacije  i  na  Jugu  i  na
   Severu.

   Retko koji narod  ima  toliko  blagorodan  elemenat  za  kolonizaciju  pod
   najtezim  uslovima,  kao  sto ga imamo mi. Zahvaljujuci tim kolonizatornim
   osobinama nase rase i ono malo uspeha sto je  bilo  u  nasoj  kolonizaciji
   postiglo  se  preko  njega.  Samo  nas seljak bio je u stanju da, bacen na
   ledinu i krcevinu, sa jednom upravo  pod  drugim  podnebljem  i  pod  tako
   strasnim  okolnostima.  Kako  bi on tek uspeo da mu je drzava dala sve ono
   sto je bila duzna da mu dade.

   10  februara  1865  godine  izdala  je  vlada  Kneza  Milajla  >>Zakon   o
   naseljavanju  stranaca  u  Srbiji<<.  Po  njemu,  srpska  vlada  davala je
   siromasnim naseljenicima iz okolnih zemalja  tri  jutra  iskrcene  zemlje,
   kucu,  dva vola, kola, do dve koze ili ovce, jednu krmacu, potrebni alat i
   po 120 grosa u gotovu.  Uz to, razume se, i kukuruz  za  ishranu  do  prve
   zetve.  Na dve porodice daje se po jedan plug. I iskretnine i nepokretnine
   dobivaju naseljenici na uzivanje bez prava prodaje  na  15  godina.  Posle
   isteklog roka, njihova je svojina. Naseljenici se za 5 godina oprastaju od
   svih drzavnih nameta, 10 godina ne  spadaju  pod  opstu  vojnu  obavezu  u
   redovnoj,  a  5  godina  u  narodnoj vojsci.  Odziv iz svih krajeva bio je
   takav, da je za nekoliko meseci sve bilo popunjeno, i  vise  kolonizovanih
   nego  sto smo mi uradili za nekoliko godina posle rata. Da je ovo sve dala
   drzava posle 1918 godine kolonistima, drugcije bi mi  danas  stajali  i  u
   Vojvodini i u Juznoj Srbiji. Ovako se mora postupiti u buduce, ako se zeli
   imati uspeha.

   Poucan je i nacin kolonizacije Toplice i Kosanice posle 1878 godine,  kada
   su  te  predele  napustili Arnauti. Zakonom od 3 januara 1880 regulisan je
   nacin naseljavanja  tih  krajeva.  3.  II.  te  godine  Narodna  skupstina
   izglasala   je  zakon  o  uredenju  agrarnih  odnosa  na  nacelu  >>zemlja
   seljaku<<. Bez ikakvog kolebanja, Srbija je napravila svoj prvi  inostrani
   zajam  da isplati Turskoj uzete zemlje. Nije stvarala nikakvo Ministarstvo
   agrarne reforme i skupoceni kolonizacioni aparat, nego  se  sve  svrsavalo
   jednostavno,  prakticno.   Policijske vlasti su dodeljivale zemlju svakome
   onome  ko  je  hteo  da  je  obraduje.  Dosli  su  Crnogorcl,  Sjenicanci,
   Vranjanci,  Kosovci  i  Pecanci,  i  30 godina posle 1878 godine Toplica i
   Kosanica, nekada ozloglaseni Arlautluk, dali su Srbiji  u  ratovima  1912-
   1918 najbolji puk, II gvozdeni. Toplica i Kosanica, krvlju svojih sinova u
   tim ratovima, platili su i preplatili onu  neku  desetinu  miliona  dinara
   koje je Srbija potrosila da ih naseli.

   Samo, sledeci ovome primeru, znajuci sta se hoce, ne stedeci zrtava  ni  u
   novcu  ni u krvi, nasa drzava ce moci od Kosova i Metohije da napravi novu
   Toplicu.

   Kolonistima se, dakle, moraju osigurati svi  zivotni  uslovi  za  nekoliko
   godina,  ako  zelimo  da  oni  tamo ostanu. Nemilosrdno treba gusiti svaku
   spekulaciju sa kucama i imanjima iseljenih Arnauta. Drzava  mora  zadrzati
   za  sebe  neograniceno  pravo  raspolaganja  i  pokretnina  i nepokretnina
   vlasnika i smesta po njihovom  odlasku  naseljavati  svoje  koloniste.  To
   treba  ciniti  s  toga  jer  ce  se  retko gde dogoditi da ce se od jednom
   krenuti citavo selo. U takva sela treba najpre  ubacivati  Crnogorce.  Kao
   ljude  drske,  nasrtljive,  bezobzirne,  koji ce svojim ispadima prisiliti
   ostatak Arnauta da se sele, a onda dovoditi i koloniste iz drugih krajeva.

   U ovome referatu razvija se samo kolonizacijoni problem Juzne Srbije.   Ne
   manje  vazan  za nas je i problem Vojvodine, narocito madzarskog trougla u
   Backoj Senta - Kula - Backa Topola. Njega razbiti u Vojvodini, znaci  isto
   kao i razbiti albanski blok oko Sare planine. Posle podele velikih poseda,
   ostale su samo desetine hiljada madarskih poljoprivrednih radnika koji  su
   danas  pali  dobrim delom na teret srednjem seljaku u Vojvodini, srpskom i
   nemackom. Te radnike i sitne posednike Madare, pa i Nemce, treba delimicno
   uputiti  na Jug jer, u Backoj, na granici Madarske, oni su opasni i to tim
   vise sto Srbi u Backoj  sacinjavaju  jedva  25%  celokupnog  stanovnistva.
   Dole,  u  Juznoj  Srbiji,  cuvajuci  svoja  imanja  prema Albaniji, oni ce
   postati drzavotvorni, izgubice se u nasoj  masi,  i  sto  je  vrlo  vazno,
   napredniji  i kulturniji od naseg sveta, sluzice mu za ugled u naprednijem
   nacinu obradivanja  zemlje.  Narocito  podvlacimo  da  ne  treba  Srbe  iz
   Vojvodine naseljavati na Jug.  U Vojvodini ima jos zemlje za kolonizaciju,
   pa im je tamo treba i dati.  Napominjemo da se 1928  i  1929  pojavio  kod
   Madara  i  Nemaca  iz  Vojvodine pokret za iseljavanje u Juznu Srbiju, ali
   nasa nerazumna javnost, ne poznavajuci probleme, ustala je protiv  toga  i
   ugusila  taj pokret u samom zacetku.  Drugi pokusaj u tome pravcu treba po
   svaku cenu spreciti i dati instrukcije nasem javnom  misljenju  da  pomaze
   preseljavanje Madara i Nemaca iz Vojvodine, a narocito iz Backe na Jug.




                              Tehnika Kolonizacije


   Od prvoklasne vaznosti za resavanje pitanja o kome je  raspravljano  jeste
   aparat koji ce dirigovati celim poslovima. U rdavom aparatu koji je do sad
   provodio  do  sad  nasu  kolonizacionu  politiku  lezi  dobar  deo   nasih
   dosadasnjih  neuspeha.  Da bi se to izbeglo u buducnosti, mora se izvrsiti
   reorganizacija.

   Nijedan posao ne trazi toliko kontinuiteta u  vodenju  kao  kolonizacioni.
   Mi smo naveli da je jedan od glavnih razloga neuspeha nase kolonizacije na
   Severu i Jugu nestalnost u  vodenju  poslova  i  menjanje  politike  prema
   promenama  vlada. Da bi se to izbeglo u buduce kolonizaciju treba poveriti
   glavnom deneralstabu. Evo zasto.  Iz  cisto  narodno-odbranbenih  razloga,
   vojska  nasa  ima  interes  da  na  granice narocito osetljive naseli svoj
   elemenat.  Zato ce ona raditi da osigura granice sto jacom  kolonizacijom.
   Glavni  deneralstab  kao  institucija  primarno nacionalno odbranbena moze
   dati celoj nasoj kolonizacionoj politici. Deneralstab  ce  najbolje  umeti
   braniti  od privatnih posrednika, partizanskih interesenata i svih mogucih
   uticaja sa strane pravilno sprovodenje nase kolonizacione politike.  Vazno
   je  i  to  da  ce njemu biti najlakse da ubedi odgovorne cinioce u vaznost
   pitanja i da ih navede na efikasne odluke. I narodna  skupstina  ce  njemu
   najvise verovati i najpre dati potrebne kredite.

   Celokupnim poslom upravljao bi Deneralstab preko jednog drzavnog odbora za
   kolonizaciju.   Ovaj  odbor  bio  bi  potpuno  autonoman,  stajao  bi  pod
   neposrednim nadzorom  sefa  deneraltaba,  a  pod  svojom  vlascu  imao  bi
   celokupnu organizaciju nase kolonizacije. U taj odbor usli bi pretstavnici
   pojedinih zainteresovanih ministarstava i nacionalnih  drustava,  strucnih
   organizacija i naucnih instituta.

   Velika pogreska nase kolonizacione politike bila je upravo u tome, sto  je
   u  njoj glavnu rec imala nestrucna birokratija koja je resavala pitanja na
   parce i ne proucivsi  ih  dovoljno.  Setimo  se  samo  naseljavanja  nasih
   optanata  iz Madarske na Ovce Polje, Kadrifalkovo, ili iseljenika iz Istre
   i Gorice, naseljenih oko Demir Kapije. Zato je potrebna  organska  veza  u
   nasoj kolonizacionoj politici izmedu drzavnih vlasti, privatne inicijative
   i naucnih institucija. Privatna inicijativa moze da radi u  vise  pravaca.
   Narodna  odbrana,  Sokoli, (etnicka udruzenja i t. d. mogu da uzmu na sebe
   resavanje poslova medu Arnautima, za koje je nezgodno angazovati od strane
   vlasti.   Udruzenje  agronoma,  lekara,  inzenjera,  zadruge  i t. d. mogu
   odlicno da posluze svojim strucnim  savetima  pri  resavanju  mnogobrojnih
   problema  koji  se  namecu  pri  izvodenju  nase  kolonizacije. I kulturna
   drustva kao Prosveta u Sarajevu, Matica Srpska u Novom Sadu,  drustvo  Sv.
   Save u Beogradu i t. d. imaju isto tako svoje zadatke u ovome poslu.

   Bez sumnje je da nasi visoki naucni instituti pocinju u  zadnje  vreme  da
   gube  ugled  koji  su  nekad  imali.  Glavni  uzrok tome jeste sto se nasi
   Universiteti i Akademija nauka sve vise udaljuju od zivotne  stvarnosti  i
   zanemaruju svoj glavni zadatak u jednoj relativno zaostaloj zemlji kaka je
   nasa: Krcenje puteva  primeni  naucnih  tekovina  XX  veka.  Mnoge  bi  se
   milijarde  ustedile  u  ovoj  zemlji, mnoga bi se pogreska izbegla u nasoj
   drzavnoj, pa i kolonizacionoj politici, da su se problemi pre  pristupanju
   resavanja  najpre  ozbiljno  i  objektivno  proucili  od  pozvanih naucnih
   radnika. I u nasu kolonizacionu politiku unelo  bi  se  vise  ozbiljnosti,
   kontinuiteta  u radu i efikasnosti u izvodenju da su se pre toga pripitali
   za misljenje strucni ljudi i naucni radnici. Srpska  kraljevska  akademija
   nauka  u Beogradu i Beogradski universitet najpozvaniji su da uzmu na sebe
   inicijativu za naucnu organizaciju proucavanja  celokupnog  kolonizacionog
   problema kod nas. To bi bilo moguce iz vise razloga. Na universitetu imamo
   strucnjake za sva pitanja koja su  u  vezi  sa  kolonizacijom.  Nastavnici
   universiteta  i  akademici su nezavisni javni radnici, najmanje podvrgnuti
   spoljnjem, politickom uticaju.  Oni vec imaju i iskustvo za takve  poslove
   a  njihva  naucna akribija je jamstvo za njihovu objektivnost. Zato bi oni
   morali uzeti inicijativu za  stvaranje  jednog  kolonizacionog  instituta,
   kome bi bio zadatak da se bavi proucavanjem kolonizacije. Drzavna vlast sa
   svoje strane izdvojila bi iz pojedinih ministarstava  za  sve  institucije
   koje  su  se do sada bavile ovim pitanjem u posebnu ustanovu >>Inspektorat
   za kolonizaciju<<.

   Inspektoratu  za  kolonizaciju  stajao  bi  na  celu  generalni  inspektor
   postavljen   ukazom  na  predlog  Ministra  Vojnog,  sefa  deneralstaba  i
   pretsednika  vlade.  Celokupan  rad  u  institutu  za  kolonizaciju  i   u
   inspektoratu  za  kolonizaciju izvodilo bi se pod nadzorom i po uputstvima
   Drzavnog odbora a generalni inspektor ovisio bi samo od sefa deneralstaba.

   Institut za kolonizaciju podelio bi se na sekcije:  1)  organizacionu,  2)
   kulturno  prosvetnu,  3) finansisku, 4) poljoprivrednu, 5) gradevinsku, 6)
   higijensku i t. d. Sekcije bi u sporazumu sa  strucnim  naucnim  kulturno-
   prosvetnim  i  nacionalnim drustvima i ustanovama proucavale kolonizacione
   probleme,  i  izgradivale  direktive  dajuci  tako  nasoj   kolonizacionoj
   politici  solidan,  naucno razraden materijal za stvaranje odluka. Na celu
   ovog instituta  stajali  bi  ljudi  iz  Drzavnog  odbora  sastavljenog  od
   pretstavnika   pomenutih   ministarstava,   pretstavnika   universiteta  i
   Akademije  nauka  i  onih  privatnih  nacionalnih  i  kulturno  prosvetnih
   organizacija  koji  budu izabrani ili postavljeni u odbor. Tom prilikom ce
   se morati paziti da se ne dovode ljudi casti radi, nego oni koji ce  imati
   razumevanja i ljubavi za ovaj veliki posao.

   Upravnike  i  cinovnike  instituta  biraju  se  konkursom.   Institut   bi
   inspektoratu  za kolonizaciju dao naucno razraden materijal za sprovodenje
   kolonizacione politike. U slucaju razilazenja u misljenju inspektorata  za
   kolonizaciju  i  kolonizacionog  instituta, u pojedinim vaznijim pitanjima
   odlucujucu rec daje sef deneralstaba.

   Inspektorat za kolonizaciju morao bi imati svoje izvrsne organe na  samome
   terenu,  izabrane  bez  obzira  bili oni ili ne bili u drzavnoj sluzbi, od
   ljudi odusevljenih i spremnih za ovaj posao. Zato ih  treba  po  mogucstvu
   birati   konkursom,   postavljati   na   predlog   sefa   deneralstaba   a
   kompromitovani i nestrucni kadar ljudi ukloniti. Pri radu  inspektorata  i
   njegovih  organa  sto  vise  izbegavati birokratske formalnosti imati samo
   jedno pred ocima: sto brze Arnaute iseliti, a nase koloniste naseliti.

   Policiski aparat igrace u ovom pitanju vrlo vaznu ulogu. Zato je  potrebno
   izabrati  najenergicnije  ali  najpostenije  cinovnike  i uputiti ih tamo.
   Njihov premestaj treba vezati za privolu  sefa  deneralstaba  i  za  ovako
   tezak  posao  posebno  nagraditi  iz poverljivih kredita. Zato nemilosrdno
   postupiti prema svakome koji se uvati i u najmanju neispravnost.  Za  celu
   teritoriju pomenutih 18 srezova treba postaviti posebnog komesara, koji ce
   proforma biti dodeljen Ministarstvu Unutrasnjih dela i defakto  izvrsavati
   naredbe  drzavnog  inspektorata za kolonizaciju. Sreskim nacelnicima treba
   dati posebne punomoci za rad, razume se uz to i posebne instrukcije. Nasim
   plitickim  strankama  treba  odlucno  reci  da  u tim srezovima nesme biti
   partizanstva i da je bezuslovno zabranjena svaka intervencija poslanika  u
   korist Arnauta.

   Samu  tehniku  organizacije  iseljavanja  Arnauta  i  naseljavanja   nasih
   kolonista  ima  da razradi drzavni institut i inspektorat za kolonizaciju.
   Moze biti da nebi  bilo  rdavo  pored  ovih  dveju  sluzbenih  institucija
   osnovati  i jednu privatnu organizaciju koja bi se naslanjala na postojeca
   drustva a imala zadatak da privatnom inicijativom pomogne sprovodenje nase
   kolonizacione politike. Najbolje bi bilo kad bi ovaj posao na sebe preuzeo
   savez nasih kulturno prosvetnih drustava. On bi se  brinuo  da  koordinira
   rad  privatnih  drustava  sa drzavnom kolonizacionom politikom i sluzio bi
   kao veza izmedu njih i instituta za kolonizaciju.




                              Finansijska sretstva


   Kad god se kod nas kritikovala nasa kolonizaciona politika radi  neuspeha,
   njeni branitelji su se uvek zaklanjali za mala finansijska srestva koja je
   drzava stavljala na raspolozenje za taj posao. Ne poricemo  da  nije  tako
   jednim  dobrim  delom  i  ako  se  isto mora priznati da se kod nas u ovoj
   stvari, vise trosio novac na sam aparat i na  neracionalni  rad,  nego  na
   samu  kolonizaciju.   Medutim, ako drzava nije davala dovoljno srestava za
   kolonizaciju, to ne znaci da nije trebala da dade i da ne mora dati. Svaka
   drzava  ima  svojih  primarnih i sekundarnih interesa. U primarne interese
   spada, bez sumnje, i zadatk drzave da,  kolonizovanjem  svoga  elementa  u
   nacionalno  nesigurnim  krajevima, osigura sebi drzavinu tih krajeva. Pred
   ovom zadacom i obavezom padaju sve druge obaveze. Za takav posao novac  se
   mora i moze da nade.  Pomenuli smo vec slucaj Srbije prilikom kolonizacije
   Toplice i Kosanice i naveli korist koju je ona od  toga  imala.  Kad  mala
   Kraljevina  Srbija  nije  prezala od velikih finansijskih zrtava, pa ni od
   toga da kao slobodna i nezavisna Kraljevina  prvi  inostrani  zajam  ucini
   zbog  kolonizacije,  zar to nije u stanju da napravi danasnja Jugoslavija.
   Ona to moze i mora uraditi, pa prema tome nije tacno da nema  srestava  za
   to.  Da  pre  svega  aproksimativno utvrdimo koliko bi kostalo nasu drzavu
   iseljavanje 200.000 Arnauta i naseljavanje tolikoga broja nasih kolonista.

   Iseljavanje 40.000 arnautskih porodica, uzevsi prosecno na porodicu po pet
   clanova,  a  izdatak  na  porodicu  prosecno po dinara 15.000 na porodicu,
   kostalo  bi   maksimum   600.000.000   dinara.   Kolonizacioni   troskovi,
   naseljavanje   nasih   40.000  porodica,  moglo  bi  da  kosta  maksimalno
   200.000.000 dinara. Ni u kome slucaju za sav taj posao dakle  ne  moze  se
   izdati vise nego 800.000.000 dinara. Evo zasto:

   1) Iseljeni Arnauti ostavice ne samo zemlju nego i kuce i alat.   Tako  ce
   se moci najveci deo nasih kolonista ne samo smestiti u arnautske kuce nego
   sa malim pomoci u stoci i hrani, i na taj nacin ce odmah postati privredno
   aktivni  i  nezavisni.  Zato  i  ovde  podvlacimo  da  se ne sme dozvoliti
   privatna spekulacija sa  arnautskim  imanjima,  nego  ih  mora  preuzimati
   drzava i davati kolonistima.

   2) Prilikom stvaranja novih kolonija, gde se za to  ukaze  potreba,  treba
   upotrebiti  vojnu  snagu,  kao  sto je bio slucaj pri izgradivanju sremske
   Race i podizanju porusenih sela od zemljotresa na Jugu, tokom 1931 godine.
   Za  taj  posao  dati vojsci pravo i mogucnost da, pozivanjem rezervista na
   vezbu, ili produzenjem  vojnog  roka  stvori  neku  vrstu  radne  obavezne
   duznosti  za  javne  ciljeve,  kao sto je stvorio Stambolijski u Bugarskoj
   (>>Trudova povinost<<) i Hitler u  Nemackoj  (Arbajtsdinst).  Narocito  bi
   bilo  dobro  u  takav  posao  uvesti  nasu strucnu omladinu posle svrsenog
   Universiteta: onda bi, radeci  na  jednom  konstruktivnom,  opste-narodnom
   poslu  mnogi  od njih postali realniji i trezvenije gledali na stvari. Ovo
   bi se moglo uvesti tim lakse sto  bi  se  dalo  prvenstvo  za  stupanje  u
   drzavnu  sluzbu  onim mladim ljudima koji bi proveli jedan odredeni rok na
   izgradivanju nase kolonizacije.  S tim bi  se  suzbijala  i  nezaposlenost
   nase  mlade  inteligencije,  koja  postaje  sve vise jedan tezak socijalni
   problem kod nas.

   3) U dogovoru sa  strucnim  drustvima  i  organizacijama  treba  potraziti
   najjeftiniji  nacin  krcenja sikara, navodnjavanja, isusenja ritova, itd.,
   kao i gradenja kuca. Privatnim preduzecima,  prilikom  nabavke  materijala
   treba  dati  do  znanja  da ih drzava toliko stiti carinskim i zeleznickim
   tarifama, kreditima i drugim srestvima, da ima pravo da  u  ovakom  jednom
   poslu  trazi  od  njih da dadu materijal sa sto je moguce manjim profitom.
   Pitanje nabavke materijala treba neposredno svrsiti sa  kartelima,  pa  ce
   drzava  odrediti  kako  kolicinu,  tako  i  kvalitet  i  cenu materijala u
   dogovoru s njima bez fiktivnih licitacija. Drzavna  preduzeca,  zeleznice,
   narocito  sumska  preduzeca  kao  Sipad,  moraju  se  potpuno  staviti  na
   raspolozenje Drzavnom odboru za kolonizaciju.

   4) Prilikom vrsenja kolonizacije drzava moze kolonistima davati imanja  na
   kredit  ili  za  gotov  novac. Bice ih dosta koji ce kupiti imanje u novim
   krajevima, prodavsi imanje u starom  zavicaju.  Odatle  ce  drzava  dobiti
   dobar deo svoga novca natrag. Podvlacimo da se imanje moze prodati samo ko
   dokaze da ce se na zemlju naseliti i da ce je obradivati. Na  kredit  data
   zemlja  ne sme biti suvise skupa, kamata mora da je minimalna, rok otplate
   duga da pocne tek nekoliko godina posle naseljavanja, kada  se  naseljenik
   privredno osnazi.

   Uzevsi ovo kao osnovu drzava moze da nade srestva iz dva izvora: celokupne
   izdatke  za  administraciju  oko  ovoga posla mora ona preuzeti na sebe, i
   pokrivati ih iz svojih redovnih prihoda. Ona to moze  uraditi  kad  skrese
   nepotrebne  ili  za  sada ne tako vazne izdatke na drugim stranama.  Drugi
   izvor novca moze biti zajam koji ce dati ili drzavne  banke  same,  ili  u
   drustvu  sa  nasim privatnim kapitalom, putem prisilnog unutrasnjeg zajma.
   Kao  podloga  sluzile  bi  obveznice  izdane  od  drzave  i   naseljenicki
   doprinosi, kad se naseljenici osamostale.

   Moze biti da nebi bilo rdavo kad bi finansiranje  i  otkupljivanje  imanja
   vrsila  Agrarna  banka  zajedno  sa  zadruznim  savezima,  pod neposrednim
   nadzorom i direktivama drzavnog odbora za kolonizaciju. Medutim,  o  ovome
   unapred je tesko dati odredeno misljenje, jer se ne zna pod kojim uslovima
   ce Turska da primi nase iseljenike.

   Sve u svemu uzevsi, suma od nekoliko stotina miliona vrlo mali je  izdatak
   za drzavu prema koristima koje ce ona od toga stvarno imati.  Osiguravanje
   nase najosetljivije tacke  na  Jugu  naseljavanjem  nacionalnim  elementom
   usteduje  nam  za  slucaj  rata nekoliko divizija.  Naseljavanjem nekoliko
   desetina hiljada porodica iz nasih pasivnih krajeva, narocito iz Crne Gore
   olaksava  se  nesnosna  privredna  kriza u tim krajevima, a veliki poslovi
   prilikom kolonizacije zaposlice desetine hiljada  radnika  i  dati  zivota
   nasoj  ucmaloj  privredi. Za ovakav zadatak nacionalni vojno-strategiski i
   privredni drzava je duzna da zrtvuje nekoliko stotina miliona dinara.  Kad
   se  moze izdati milijarda dinara za gradenje medunarodnog puta od Subotice
   do Caribroda, od koga cemo mozda tek u dalekoj  buducnosti  videti  realne
   koristi, tim vise se moze i mora naci nekoliko stotina miliona koji ce nam
   vratiti natrag u posed kolevku nase drzave.




                                   Zakljucak


   Imajuci  u  vidu  sve  gore  izlozeno,  nije  slucajno  da  mi,   prilikom
   raspravljanja  problema kolonizacije na Jugu, polazimo sa stanovista da je
   jedini efikasni nacin resenja toga pitanja - raseljavanje Arnauta u  masi.
   Postupna  kolonizacija  nije  uspela  ni  kod  nas, kao ni nigde na drugom
   mestu. Drzavna vlast, kad hoce da intervenise u korist  svoga  elementa  u
   borbi  oko  zemlje  moze  da  uspe samo onda, ako postupi brutalno. Inace,
   domorodac, ukorenjen u svome zavicaju,  aklimatizovan,  uvek  je  jaci  od
   koloniste.  To  u  nasem slucaju treba imati tim pre pred ocima, sto imamo
   posla sa jednom sirovom, zilavom i  plodnom  rasom,  za  koju  je  pokojni
   Cvijic  rekao da je najekspanzivnija na Balkanu. Nemacka je od 1870 godine
   do 1914 godine potrosila grdne milijarde maraka da postepeno, otkupljujuci
   zemlje  od  Poljaka,  kolonizuje  svoje  istocne  krajeve.  Ali,  plodnost
   poljskih majka pobedila je nemacku  organizaciju  i  nemacki  novac.  1918
   godine  Poljska  je dobila natrag svoj Poznanj.  Nase statistike od 1921 i
   1931 godine koje smo vec  naveli  pokazuju  da  je  i  nasu  kolonizacionu
   politiku   pobedila   plodnost  arnautskih  zena.  Iz  toga  treba  povuci
   konsekvencije i pozuriti se dok jos ima vremena da se izvrsi korektiv.

   Cela Evropa nalazi se u rovitom stanju. Mi nismo sigurni u to sta nosi dan
   a sta nosi noc. Albanski nacionalizam i u nasim krajevima raste.  Ostaviti
   stanje  kakvo  jeste,  znaci  dozvoliti  da  u   slucaju   kakve   svetske
   konflagracije  ili  socijalne  revolucije - a blisko je i moguce i jedno i
   drugo - znaci dovesti u pitanje sve nase posede  na  Jugu.  Da  bi  se  to
   izbeglo, cilj je ovoga referata.



Newsgroups: soc.culture.yugoslavia