Organization: University of Illinois at Chicago
Date: Mon, 11 Jan 1993 11:34:28 CST
From: <U15231@uicvm.uic.edu>
Newsgroups: soc.culture.bosna-herzgvna,soc.culture.croatia
Subject: "Srbobran" o Hrvatima

Ovaj clanak u cijelosti smo preuzeli iz  >>Srbobrana<<  broj  168  i  169,
   Zagreb 1902.

   Nikola Stojanovic

   DO ISTRAGE VASE ILI NASE

   >>... Srbi i Hrvati su, po misljenju nekih, dva plemena istoga naroda;  po
   misljenju  drugih,  dva  posebna naroda (narodnosti); po misljenju trecih,
   jedan narod, jedno pleme.

   Do  sada  se  kod  nas  u  pretresanju  tog  pitanja  polazilo  jedino  sa
   filolosko-etnografskog  gledista.  Ono  je  bilo  alfa  i  omega  cak i za
   politicare.  Ali i ako je to glediste jedno od glavnih, ono nije i  jedini
   osnov posmatranja.  Rezultati nase politike to najjasnije dokazuju.

   Naprema filologiji i etnografiji mi smo  pokusali  ovim  retcima  obratiti
   panju  na  sociolsku  stranu  tog  pitanja,  oslanjajuci  se  u glavnom na
   priznatu Gumplovicevu teonju, po kojoj je pleme  (Stamm)  etnicki  zivotni
   produkt,  narod (Volk) politicko delo, a narodnost (Nationalitat) kulturna
   pojava,  kulturno  delo.  U  plemenu  je  oliceno  etnicko  jedinstvo,   u
   narodnosti moralno i duhovno.

   Prema tome filolosko glediste, koje govori o jednom narodu i dva  plemena,
   bilo  bi  ovde  potpuno iskljuceno, jer bi znacilo potcenjivati kulturne i
   politicke tekovine obojih, da ih nazovemo imenom nesrecnih gomila, koje su
   spojene samo zajednicom porekla.

   Pleme nastaje u vremenu pre ustanovljenja drzave, a narod nastaje u drzavi
   inicijativom  jednog  plemena.  Ta  se  uloga  pripisuje  u nasoj istoriji
   plemenu kojim je upravljao Stevan Nemanja ali i iza toga  imamo  i  suvise
   primera  koji  pokazuju  da  srpske  velemoze  nisu  htele  ili nisu mogle
   shvatiti zajednicu interesa svih krajeva, bez koje nema govora  o  trajnom
   politickom  jedinstvu.  Politicki  je Srbe ujedinila zajednicka odbrana na
   Kosovu  i  kasnije  zajednicka  sudbina  robovanja  jednoj  istoj  vlasti.
   Kulturno jedinstvo, kome je udario temelj Sv. Sava, ogledalo se najbolje u
   toj velicanstvenoj odbrani i u kasnijem stapanju srpske  aristokratije  sa
   demokracijom   u  jednu  nerazdeljivu  divnu  sastavinu  -  demokratiju  s
   aristokratskim ponosom. U tom i lezi vaznost kosovskog boja, u tom  smislu
   srpski poraz na Kosovu znaci jednu veliku pobedu.

   Hrvati nisu ni za vreme samostalnosti,  ni  iza  ujedinjenja  s  Madarskom
   imali  razvijene  nacionalne  svesti  ni shvacanja zajednice interesa svih
   Hrvata.  Spljetski sabor od 924. god., gde su Hrvati odbacili slovensku  a
   primili  latinsku  liturgiju,  i  okolnost,  da je pri sklapanju pogodbe s
   Kolomanom bilo 12  plemena,  sto  je  izrazeno  i  na  grbu  Hrvatske,  to
   najjasnije  dokazuje.  Hrvatski  velikasi  spojili  su  se  iza  1102.  sa
   madarskim velikasima,  s  kojima  ih  je  vezivala  vera  -  jedini  agens
   ondasnjih  vekova.  Masu  naroda  tukao je u glavu feudalizam. Razlicitost
   vere izmedu gospodara i kmetova, koja je bila pokretac  srpskih  ustanaka,
   nije  mogla  igrati  kod  Hrvata nikakve uloge, jer su bili svi iste vere.
   Naravno da  su  popovi  pomagali  da  ucine  narod  jos  nesposobnijim  za
   politicku  akciju,  i tako je doslo do stanja, koje i danas traje, da masa
   naroda ne ucestvuje  nikako  u  politickoj  borbi  i  da  hrvatske  teznje
   predstavljaju jedino nekolike klike, koje sluze svacijim interesima, samo
    ne hrvatskim, i  koje  su  uspele  da  ih  obicno  svak  identifikuje  sa
   hrvatskim narodom.

   Ove klike su, imitirajuci Madare,  usvojile  odmah  teoriju  o  politickom
   narodu,  da bi tim mogli iskljuciti Srbima u Trojednici pravo na opstanak.
   Ovi su se setili, da Ugaska i Madari nije jedno te isto, ali se nisu mogli
   setiti,  da Trojednica i Hrvati nije jedno te isto. Tu su potpuno smetnuli
   s uma, da se ne sme brkati filologija sa sociologijom, da politicki  narod
   i  narodnost  nisu  identicni  pojmovi.  Narodnost  je  - da citiramo samo
   Mancinija, s kojim se s malo razlike slazu svi  drzavopravni  naucnici  od
   Bluncli-a  do  Martensa  - prirodno udruzenje ljudi sjedinjenih zajednicom
   zemlje, pore- kla, obicaja i jezika sa cvrstim jedinstvom zivota i  svescu
   o medusobnoj pripadnosti [1].

   Hrvati niti imaju  posebnog  jezika,  ni  zajednice  obicaja,  ni  cvrstog
   jedinstva  zivota,  ni,  sto je glavno, svesti o medusobnoj pripadnost;, i
   stoga ne mogu biti posebna narodnost. Ko je proputovao kroz  krajeve  koji
   spadaju  u  okvir  hrvatskog  drzavnog  prava, taj se o tome mogao potpuno
   uveriti.  Jedan seljak iz okoline Zagreba ne samo da ne zna da  ima  ljudi
   koji se nazivlju Hrvatima u Dalmaciji, Slavoniji, Istri, pa cak i u Bosni,
   nego ne zna ni za se da pripada izvesnoj hrvatskoj  narodnosti.  I  to  je
   centar Pijemonta.  Priznajemo da je u drugim krajevima nesto bolje. Ostali
   krajevi i daju Hrvatstvu ono malo otporne snage sto je pokazuje u borbi sa
   tudincima,  jer  oni  stoje  vise  pod  uticajem  srpske kulture. Sto vise
   postaju Hrvatima (klerikalima), to manje pokazuju otporne snage.

   Poredite to sa srpskom narodnom mislju, izrazenom u  narodnim  pesmama,  s
   pricom  o medenom guvnu, sa svescu srpskog seljaka o kulturnom jedinstvu i
   njegovom zeljom za politickim jedinstvom, pa imate odmah gotov odgovor  na
   pitanje, da li su Srbi posebna narodnost.

   Hrvati dakle nisu ni pleme ni posebna narodnost. Oni se nalaze na  prelazu
   iz  plemena  u  narodnost,  ali  bez  nade da ce sacinjavati ikada posebnu
   narodnost. Dok se nije iza velike francuske revolucije pojavila narodnosna
   ideja,  bio  je  obican proces, da od politickog naroda postaje narodnost.
   Kod Hrvata je to, po rodenom pnznanju,  propusteno.  Njihove  vode  obicno
   govore,  da  je i iza spajanja s Madarskom ostala samostalna drzava. Stvar
   je u toliko zalosnija, u koliko je to vise istina, kad za  toliko  vremena
   od politicke jedinice nije mogla postati i kulturna jedinica, jer se, da i
   ne govorimo o Srbima pravoslavnim, ni katolici u Slavoniji, ni masa naroda
   u  samoj  Hrvatskoj  ne  oseca jos Hrvatima. Njihovo lutanje u 19. veku od
   Gajeva Ilirstva do Strosmajerova Jugoslavenstva i  Starceviceva  Hrvatstva
   najbolje dokazuje.  Njihovi glavni ljudi, koji su hteli prema potrebi tude
   politike stvoriti te razne narodnosti, zaboravili  su  da  se  nacije  kao
   proizvod  istorijskog  razvitka  ne  stvaraju  preko  noci, i da se raznim
   mitima  (njihov  tvorac  Tadija  Smiciklas,  hrvatski   Panta   Sreckovic,
   predsednik  je  Jugoslavenske  Akademije)  ne  moze izbiti srpski ponos na
   proslost, izrazen u  narodnim  pesmama,  i  zameniti  pnosom  na  >>sjajnu
   hrvatsku  proslost<<.  Slavljenje  Zvonimira,  koji od svoje volje postaje
   papin vazal, slavljenje onih hiljada ratnika, sto u sluzbi Austrije padose
   na  poljima  srednje  i juzne Evrope, uzdizanje bana Jelacica kao narodnog
   junaka, koji nije bio nista drugo do sluga becke kamarile  protiv  Madara,
   vrlo je karakteristicno za jedan narod. Onaj narod sto u tudem sluzi gleda
   svoj ideal, ne moze vise nista ni traziti, nego da postane svoj ideal - da
   postane sluga. To je moral sto danas vlada u Hrvatskoj [2].

   Zalosne sudbine jednoga naroda biti vecito sluga i igracka u tudim rukama!
   Moze  li  tu  biti  govora o narodnom ponosu? I sta moze ta raja u borbi s
   narodom, kod koga je pojam Srbin identican sa pojmom junak, gde pored  sve
   demokracije vlada veliko plemicko osecanje i ponos?

   Hrvati su do sada upotrebljavani od becke vlade za  borbu  protiv  Madara,
   Talijana  i  Srba,  a  od  Vatikana  u  borbi  protiv  srpskih sizmatika i
   madarskih liberala i protestanata  [3].  Prevlast  Madara  u  svim  javnim
   poslovima austrougarske monarhije oduzela im je prvi oslonac, a i drugi se
   podobro zaljuljao. To je pokazalo resenje sv. jeronimskog pitanja. Ova dva
   izvanjska oslonca propadaju, a unutarnjeg oslonca (na sire slojeve naroda)
   hrvatska misao nije nikad ni imala.  Sto  vise  ona  se  gubi  i  u  samom
   srednjem  stalezu, jer je bila i jest samo negacija Madarstva, Talijanstva
   i Srpstva, a masa zna za negaciju samo  u  momentu  uzbudenosti,  inace  u
   mirnom  razvitku uvek trazi nesto pozitivno. To joj hrvatske vode, i da su
   sami znali, nisu mogli dati, jer su kao orude u tudim  rukama,  uzmakli  i
   prepustili  vodstvo nacionalne politike popovima internacionalne katolicke
   crkve. Sto moze tu izaci nego saljiv nacionalizam? Skoro smo bili  svedoci
   takvog  jednog komicnog pothvata sa tragicnim svrsetkom u dobrosrecnoj sv.
   -jeronimskoj, odnosno Stadlerovoj aferi.

   Uzbunjen  je  narod  radi  jedne  srazmerno  sitne  stvari.   Iza   pobede
   crnogorskog  poslanstva  doslo je razocaranje u isto tako velikom obimu, u
   kakvom je bilo veselje pre  toga.  Pa  onda  protest  Stadlerov  -  ponovo
   veselje,  na  opoziv  - ponovo razocaranje. Stvar, koja je bila udesena da
   pokaze svetu kako postoji neko hrvatsko pitanje, pokazala je potpunu nemoc
   Hrvatstva.   Protestovalo  se  protiv  Vatikana,  doneseni  su zakljuci na
   mnogim skupstinama, novine su pretile da ce narod  preci  u  pravoslavlje,
   ako  im  se  zelji  ne  udovolji  i  hrvatsko  ime  ne povrati. Nije im se
   udovoljilo i - presao je jedan jedincati covek u unijate.

   Kad ne bi bilo zalosno, bilo bi dosta smesno.

   Ovde treba  jos  nesto  spomenuti.  Hrvati  obicno  isticu  neku  kulturnu
   nadmocnost  nad  Srbima. Oni koji nemaju nikakvih specjalno svojih pogleda
   na svet (u veri, obicajima, vaspitanju itd.) nikakve nacionalne  umetnosti
   ni knjizevnosti, usuduju se govoriti o hrvatskoj kulturi.

   U Zagrebu, centru Hrvatstva, vode glavnu rec tudinci. Kulturna snaga jedne
   nacije  moze  se  tim  merilom  prilicno tocno izmeriti. Dok Srbi odbijaju
   tudince (cesto puta i domace ljude), jer smatraju osobitom  casti  -  biti
   Srbin, dotle hrvati primaju svakog rasirenih ruku; dok tudinci postaju kod
   nas vec u drugom kolenu ne samo imenom nego i kulturom  Srbi,  kod  Hrvata
   nece  cak  ni  jezika da promene. Ko je jednom prosetao ulicama ma koga od
   vecih gradova hrvatskog Pijemonta, mogao se lako o tome uveriti.

   Ali ne samo da se ovi strani elementi, koji u  hrvatskoj  politici  igraju
   veliku  ulogu,  nece da prilagode domacem stanovnistvu, nego oni povlace u
   svoj krug i  domacu  inteligenciju,  koja  se  na  taj  nacin  odnarodava.
   Nazivati se hrvatom, a govoriti i osecati neprestano nemacki i talijanski,
   i suvise je cesta stvar kod hrvatske inteligencije. Zar nije izgled da  ce
   i  taj  naziv  jednom  i  vetar  otpuhati, kao sto se dogodilo s hrvatskim
   plemstvom?

   Koliko je rasirena upotreba nemackog jezika u Hrvatskoj i Slavoniji,  neka
   sluze  kao  primeri,  da  je  radi  toga bio ustanovljen u Zagrebu >>odbor
   protiv tudinstine<<, koji je kako izgleda preminuo; da su hrvatske  novine
   pri jednoj velikoj kulturnoj svecanosti, koja je trebala znaciti osvojenje
   Bosne za Hrvatstvo, morale opominjati hrvate da putem  ne  govore  nemacki
   nego  hrvatski, i najposle ta okolnost, da, pored cetiti hrvatska i jednog
   srpskog, izlaze u Zagrebu dva nemacka dnevna lista.

   Razlika u otpornoj sili Srpstva i hrvatstva ne opaza se samo  u  danasnjoj
   njihovoj  postojbini,  nego  i  u  naseobinama.  Bas  je  skoro u >>Pester
   Lloyd<<-u izisao clanak nekog Dr. M., u kome,  opisujuci  zivot  hrvatskih
   iseljenika  u  Americi, uzgred napominje, da tamo Srbi pokazuju mnogo vise
   otpora prema navali tudinstva nego Hrvati, koji su  obicno  vec  u  drugom
   kolenu izgubljeni za Hrvatstvo.

   Upravo radi te osnovne  snage,  radi  osobene  srpske  kulture  i  srpskog
   opiranja  protiv  tudinskih  uticaja  u ekonomskom i politickom pogledu, i
   postoji za Evropu srpsko pitanje, a  hrvatsko  ne  postoji.  Taj  fakat  i
   Hrvati  priznaju,  ali  ipak  nece  da  uvide  da  se raznim aferama ne da
   nadoknaditi ono sto se kroz toliko vekova zanemarivalo.

   Isticati nadmocnost hrvata u tom pogledu, znaci u najboljen slucaju brkati
   pojmove  kulture  i  civilizacije.  Nase  je  uverenje  da  im  Srbi  ni u
   civilizaciji ne ustupaju. Mi volimo, kao svuda, i tu koracati  polako  ali
   stalno.   Zaslepljivati  oci,  to  je  ono sto necemo i ne zelimo. Sigurno
   necemo za skoro osnivati opere, pa da je za kratko vreme izgubimo.

   Hrvati, dakle nisu i ne mogu biti posebna narodnost, ali  su  na  putu  da
   postanu  -  srpska  narodnost.  Uzimanjem srpskog za svoj knjizevni jezik,
   ucinili su najvazniji korak sjedinjenju. A i  imnace  se  proces  stapanja
   polako ali stalno vrsi. Citanjem svake srpske knjige, svake narodne pesme,
   pevanjem svake srpske arije,  prelazi  i  atom  sveze  srpske  demokratske
   kulture u njihov organizam. Stoga svi Srbi grese, koji im zameraju kad oni
   Marka Kraljevica nazivaju Hrvatom, kad pevaju >>Rado ide Hrvat u vojnike<<
   itd.,  jer  oni tim i nehotice priznaju da postaju Srbi; a nama nije stalo
   do nekoliko pismena,  koji  sastavljaju  rec  Hrvat,  nego  do  pronasanja
   kulturnih  osobina, koje su usko skopcane s ponmom Srbin, a te nikada niko
   nece moci prevideti i odreci.

   Proces pretapanja niko ne moze zaustaviti,  jer  se  tu  sastaje  masa  sa
   istojezicnom masom, isto kao sto se ne da otkloniti nikakvim deklamacijama
   o slozi borba izmedu inteligencija i  srednjih  staleza;  jer  su  Srbi  i
   Hrvati u danasnjem izdanju - dve politicke stranke.

   Borba koja se po svemu svetu vodi  izmedu  liberalizma  i  ultramontanskog
   kozmopolitizma  olicena  je  kod  nas u borbi Srba i Hrvata. Opreka izmedu
   Istorijskog  drzavnog  prava,  koje  sluzi  kao  podloga  programima  svih
   Hrvatskih stranaka, od koje nema ni jedne liberalne (sigurno jedinstveno u
   Evropi), i prirodnog prava izlozenog u srpskoj narodnoj misli, kao podlozi
   programa   srpskih   stranaka,   od   kojih  nema  ni  jednog  klerikalno-
   konzervativnog, najbolje to pokazuje [4].

   Kod Hrvata nema skoro ni jednog lista da mu u urednistvu  ne  sede  popovi
   ili inace njim ne upravljaju; nema nikakvih vaznijih korporacija, u kojima
   nisu popovi zastupljeni. Identifikujuci katolicizam sa Hrvatstvom, oni  su
   zaista   uspeli   da   stave   veliku  zapreku  prodiranju  srpske  misli.
   Interesantno je, da im to u klasicnom Divovom gradu nije poslo  za  rukom.
   Ponosni Dubrovcani su se odlucili za Srpstvo, premda su ostali dalmatinski
   gradovi, koji su stajali pod uticajem iste talijanske kulture, odlucili za
   Hrvatstvo.  Dubrovnik je bio slobodna republika, a ostali gradovi podanici
   republike Sv.  Marka. Slobodni ljudi odlucili se za  slobodno  i  napredno
   Srpstvo, tudi podanici za tudinima usluzno i nazadno Hrvatstvo.

   U borbi tih stranaka ne moze  biti  govora  o  >>slogi<<,  jer  su  nacela
   njihova iz osnova protivna [5], i jer su Hrvati tudinska avangarda, a Srbi
   predstavnici principa >>Balkan - balkanskim narodima<<.

   Na temelju  toga  principa  Srbi  se  mogu  i  moraju  sloziti  s  ostalim
   balkanskim  narodima,  ostavljajuci  za  kasnije  doba  resenje unutarnjih
   balkanskih  pitanja.   Hrvati  su,  kao  predstavnici   tudih   osvajackih
   prohteva,  od  toga  potpuno iskljuceni, ne kao narod radi svojih osobina,
   nego kao narod, koji je dopustio da ga predstavljaju i  njegovom  sudbinom
   upravljaju  nekolike  klike,  za  koje  je  i  suvise ocito da sluze tudim
   interesima.

   Ta se borba mora voditi >>do istrage nase ili vase<<. Jedna  stranka  mora
   podleci.  Da  ce to biti hrvati, garantuje nam njihova manjina, geografski
   polozaj, okolnost sto zive  svuda  pomesani  sa  Srbima,  i  proces  opste
   evolucije, po kome ideja Srpstva znaci napredak.

   Obrazovanjem mase narodne, spojene  s  njenim  ucestvovanjem  u  politici,
   moraju  pasti  i  nazadne  klerikalne  ideje. Propast klerikalizma u nasem
   narodu znaci propast Hrvatstva.

   Mi se nadamo da ce se to skoro dogoditi, jer ima  medu  Hrvatima  prilican
   broj  svesne  inteligencije,  koja taj proces ubrzava, uvidajuci da jedino
   srpska narodna misao znaci ekonomsku, politicku i kulturnu nezavisnost,  i
   spas od germanske najezde.

   Zadojivsi se idejama masarikovim, hrvatske  realiste  hoce  da  stvore  od
   klerikalnog  liberalan  i  demokratski  narod,  da odstrane drzavno a uzmu
   prirodno pravo kao osnovicu politickog delanja. Njihov rad mora  istina  s
   pocetka biti vise pedagoski nego politicki, ali to mora biti, jer se pravo
   jedinstvo tek onda moze postici, kad bude medu  nama  kulturna  zajednica,
   isti  drzavni  ideali i isto shvatanje slobode. Onda ce tek hrvatska misao
   (tako se zove i njihov organ) biti jedno isto sto je danas  srpska  misao.
   Srbi im u tom radu mogu samo pozeleti uspeha i svuda im pomoci.

   Srbi sto zive pomesani sa hrvatima  mogu  u  tom  pogledu  mnogo  uciniti.
   Isticuci  svuda svoje slobodoumlje, oni treba da u tome smislu delaju i na
   svoje hrvatske komsije, t.j. obrazovati ih na neki  nacin  za  slobodoumne
   ljude.  Na  taj  nacin  moze  se  jedino  povoljno  resiti srpsko-hrvatsko
   pitanje.  Dosadasnja jadikovanja za neslogom i bratimljenja pri sastancima
   mogu biti izraz dobre slovenske duse, ali nista vise. Politikom upravljaju
   drugi razlozi.  Red je, da i kod nas u tom pogledu jednom  mesto  retorike
   zavlada logika.  Bice manje suza, ali vise uspeha.

   **************************************************************************

   1. Manini, Diritto Internazionale p. 57.

   2. Da ima i Hrvata koji to uvidaju, iznosimo i jedan  stav  iz  posljednih
   brojeva  >>Narodnog Lista<< (br. 47. god. 1902.), organa vode dalmatinskih
   pravasa, popa Bijankini-a: >>Mi (Hrvati) imamo dvije velike mane  koje  po
   svoj prilici poticu od naseg stoljetnog iznimnog polozaja: robske smo cudi
   i odvise lakoumni.<< Isticemo, da smo  hotimice  izostavili  mnoge  zgodne
   izjave hrvatskih slobodoumnih ljudi, da citaoci mogu videti sta misli ovaj
   voda klerikalne opozicije i najveci  protivnik  Srba  o  narodu  koji  je,
   pozvan  da  u se pretopi Srbe i Slovence.  Blazeno hrvatsko >>za opsjeniti
   prostotu<<!

   3. Interesantno je promatrati, kako  su  nastajala  razna  imena  i  razni
   pojmovi  o  narodnosti  kod Hrvata uporedo s interesima austrijske odnosno
   vatikanske politike. Kad je Austriji  trebala  jaka  protivteza  madarima,
   stvoreno  je Ilirstvo, koje bi trebalo obuhvatiti Srbe, Hrvate i Slovence.
   (Odnosaj Gaja, osnovaoca Ilirstva, spram  austrijske  vlade  i  suvise  je
   poznat  bar  iz dogadaja sa knezom Milosem u Zagrebu.) Kad Srbi nisu za to
   ni najmanje volje pokazali, stvoreno je  Strosmajerovo  Jugoslovenstvo,  u
   koje  su  vec  i  Bugari  ubrojani.   Taj  pokret  pada u ono doba, kad je
   Austrija vodila jos zadnju borbu s Madarima,  i  kad  se  pocela  stvarati
   talijanska  drzava  i  Austrija  pocela  bacati oci na Balkan. Pounijatiti
   Juzne Slovene, to je bio  cilj  ondasnje  austrijsko-vatikanske  politike.
   Prilikom  pokretanja  pitanja  o  bugarskoj  egzarhiji  imali  su i suvise
   razloga da ocekuju potpun uspeh. Strosmajerova uloga je tu poznata. Kad su
   se   te  nade  razbile  i  kad  je  stvorena  mesto  jedinstvene  Austrije
   dualisticka Austro-Ugarska s podelom sfera nemackih i madarskih  interesa,
   doslo je u upotrebu divide et impera - stvoreno je Starcevicevo Hrvatstvo.

   4. Nekoliko srpskih kaludera u  Ugarskoj,  koji  hoce  da  protiv  rimskog
   klerikalizma  stvore pravoslavni klerikalizam, nisu stranaka, isto kao sto
   i nekoliko cinovnika u Hrvatskoj i Slavoniji ne mogu sacinjavati  hrvatske
   t.zv.   >>narodne stranke<<. Inace bi srbijanska naprednjacka stranka bila
   za Hrvate zbilja naprednjacka.

   5. God. 1848. koju gosp. Milovanovic (>>Delo<< 1895.) a  i  ostali  srpski
   pisci  uzdizu  kao  uzor srpske i hrvatske svesti, bila je samo gola pre..
   (Ova napomena nije potpuna u izvorniku.)

   **************************************************************************
   **************************************************************************

Xref: sparky soc.culture.bosna-herzgvna:1135 soc.culture.brazil:4184 soc.culture.british:18520