From: pna@lucy.softpro.de (Peter Nagy)
Subject: Lakatos Istva'n: Farsang (II. re'sz)
Date: Mon, 06 Apr 1992 10:05:19 GMT
Organization: SOFTPRO, Software Professional GmbH, Boeblingen, Germany

Lakatos Istva'n: Farsang (II. re'sz)



                  3. A KISASSZONY TEMETE'SE

A gyerek csakugyan betegnek la'tszott.  Hosszu' utat ja'rt meg, mi'g
faluja'bo'l - egy sza'l maga - elvergo"do~tt hozza'nk.  Anya'm
valamilyen a'gyfe'le't (vagy inka'bb vackot) ke'szi'tett neki a
sza'munkra kijelo~lt szu"ko~s kamrarekeszben.  Fo"zo~tt ra' abbo'l a
keve'sbo"l, amink volt, a'polta saja't fiake'nt.  O" pedig elso"
napunkon kezdett elbesze'le'se't negyvenfokos la'zban is folytatta
ma'snap, harmadnap.  Isme'telve maga't, kora'bbi kalandjait
fo~lcsere'lve a ke'so"bbiekkel, olykor alig e'rtheto"en, de ve'gu~l
kibogozhato'an.

Ce'lravezeto"bb, ha tova'bbi to~rte'nete't saja't szavaimmal adom
vissza, helyrea'lli'tva az eseme'nyek e'rtelemszeru" sorrendje't e's
o~sszefu~gge'seit, u'gy, ahogy maga is gondolta, ahogy a'te'lte.

Az Elha'ri'ta'si To~rzs, amely Csillagos A'da'm patkolo'kova'cs
ha'za'ban alaki'totta ki sza'lla'shelye't, nem volt harcolo' alakulat,
rendszerint a ha'tte'rben teve'kenykedett.  Szu"kebb veze'rkara
tu'lnyomo're'szt gru'zokbo'l a'llt, akiket Berija marsall effe'le
feladatra kiva'lt alkalmasnak i'te'lt.  A marsallro'l a Va'li ja'ra'sban
ele'g keveset tudtak az emberek, apa'm szerint belu~gyi ne'pbiztos
lehetett Moszkva'ban, most miniszterelno~k-helyettes, vagy fordi'tva.
Hogy neve't A'da'm faluja'ban egya'ltala'n megjegyezte'k, a re'szleg
parancsnoka'nak, Fjodor Fjodorovics Beliasvilinek ko~szo~nheto", aki
valamilyen emeltebb hangu' szo'va'lta's sora'n egy na'la sokkal magasabb
rangu' harckocsizo' tisztnek - a patkolo'kova'cs fu~le hallata'ra -
foghegyro"l azt vetette oda:  mi kiza'ro'lag Lavrentyij Pavlovicsnak
tartozunk felelo"sse'ggel.

Milyen feladatko~rt la'tott el a Kremlben L. P. Berija, milyent az
Elha'ri'ta'si To~rzs a Szent La'szlo'-patak mente'n, bizony alig
tekinthettu~k a't Feje'r megye'ben; sejtettu~k csak, jelenlegi
beoszta'sa aka'rmi ennek a marsallnak, a ke'k parolis ku~lo~ni'tme'ny
munka'ja't szi'vu~gye'nek tekinti.  Maga a to~rzs pedig
partiza'ncselekme'nyek felderi'te'se'vel, dezerto"ro~k u~ldo~ze'se'vel
to~lti ideje't, hadifogolynak nyilva'ni't civil sva'bokat, o~sszefogdos,
ki-kive'gez olykor csapatukto'l elszakadt SS-eket, keretlege'nyeket,
csendo"ro~ket.  Bu~nteti tova'bba' a hadseregben felle'po" lazasa'gokat,
affe'le katonai nyomozo' szerv e's biro'sa'g teha't, a CSEKA, a GPU e's
az NKVD hagyoma'nyainak szelleme'ben.  Ha ko~zeli'tettek a 3. Ukra'n
Front piheno" harcosainak asztala'hoz, az addig e'le'nk besze'lgete's
visszafogottabba' va'lt, a tre'fa'lkoza's ke'nyszeredettebbe'.

- Jo~n a Berija-briga'd!  - szaladt be ilyenkor, aki elo"szo~r vette
e'szre bara'tkoza'si sza'nde'kukat.  Mire odae'rtek, ma'sro'l
besze'lgetett ma'r a ta'rsasa'g.

Az Eseme'ny uta'n a Kisasszony nem mutatkozott nyilva'nos helyen, a
templomot is keru~lte.  Az o~reg bi'ro' be akart nyitni szoba'ja'ba, de
A'gota nem fogadta sem o"t, se ma'st.  Ircit e's Pircit sem, akik eddig
vele laktak.

U~lt mereven udvari szoba'ja'nak ablaka mo~go~tt, a la'togato'knak
ne'ma'n intett csak, nincs szu~kse'ge semmire.  Csukott ablaka'n a
fu~ggo~nyt fe'lrehu'zva tartotta:  la'tni lehetett, olykor fela'll
aze'rt, so"t ge'pel is valamit hajli'tott betu"karos, ha'rom
billentyu"soros Oliver i'ro'ge'pe'n.

Ez a sza'zadfordulo'n gya'rtott, vaki'ra'sos, ipari mu"emle'knek beillo"
szerkezet A'gota legnagyobb kincse volt.  A modern Underwoodokat,
Remingtonokat szi'vbo"l megvetette:  o" me'g az 1890-es e'vekben - e's
ezen - tanult ge'pelni; ahogy egyetlen szerelme'hez, az oly kora'n
elhalt Da'vidhoz, e'letfogytiglan hu" maradt ehhez a masina'hoz is.
E'vtizedekig megbecsu~lt o"s-Oliver ge'pe'n ke'szu~lt a falu minden
levele.  Ha egy la'ny i'rni o'hajtott vo"lege'nye'nek a frontra, ha
szu~lo"k fiuknak ba'rhova, A'gota't kereste'k fel, o" pedig szere'ny
di'jaza'se'rt a leveleket nemcsak lege'pelte ke'szse'gesen, de
legto~bbszo~r gyo~nyo~ru"en meg is fogalmazta - ezzel a munka'val
ege'szi'tette ki postamesteri fizete'se't.

Most is kopogott a nevezetes ge'p, a szomsze'dsa'g megnyugodhatott,
A'gota kisasszonynak - to~rte'nt, ami to~rte'nt - me'gsincs
jo'va'tehetetlen baja.

A falu pedig tette komolyan a dolga't, a ne'p keru~lt minden
feltu"ne'st, a hadsereggel igyekezett elkeru~lni minden visza'lyt.

Kiri'vo'an Irci e's Pirci viselkedett csak.  Egyik nap usanka'ban
jelentek meg, amelynek felso", ova'lis mezeje't keresztcsi'k
di'szi'tette, ma'snap hamvasszu~rke csincsillaboa'val nyakuk ko~ru~l,
amelyet so~te'tarany nutriamuff ege'szi'tett ki.  U'jabb nap mu'lva
Pircin cobolybunda, Ircin fe'lro~vid ho'dpre'm kaba't pompa'zott.  A
szo"rme'ket aja'nde'kba kapta'k, ezek me'g valamelyik alfo~ldi va'rosban
keveredtek a sza'zad poggya'sza'ba.  Finom bo"rcsizma't, kesztyu"t,
ke'zita'ska't is utalva'nyozott nekik a re'szleg, az ikerpa'r el volt
ragadtatva, egy e'leten a't annyi ga'la'ns udvarlo'juk nem akadt, mint
egyetlen he'ten itt.  Elemu~kben e'rezte'k magukat, e'rtu~k bolondult az
ege'sz sereg, s o"k igyekeztek mindenki kedve'ben ja'rni, kegyeiket
bo"ven osztogatta'k.

Amu'gy jo'szi'vu" la'nyok voltak, nem e'ltek vissza senki ka'ra'ra
kive'telezett helyzetu~kkel.  Amikor Irci megtudta, a jegyzo"
felese'ge'nek ezu~sto'ra'ja'val jutalmazta szolga'lata't Jevgenyij
Mihajlovics Potapov, titkon az e'kszert visszaadta az asszonynak:
rejtse el most ma'r u~gyesebben.  So"t nem feltu"no"en, de egyre
szemtelenebbu~l loptak is a sza'zad e'lelmiszerke'szlete'bo"l -
kenyeret, cukrot, miegyma'st - s a ra'szorulo'k ko~zt sze'tosztotta'k.
A falusiak bo~lcsen elfogadta'k a rosszla'nyok adoma'nya't, csina'lja'k
csak, amit csina'lnak, ne'mileg saja't la'nyaikat mentesi'tik ezzel is a
zaklata'sto'l.

Egy he'tig tartott Irci e's Pirci aranye'lete, akkor u'jbo'l hallani
lehetett a ne'met a'gyu'kat, Otto Wo~hler ta'bornok u'jabb
ellenta'mada'st indi'tott Budapest ostromgyu"ru"je'nek sze'tzu'za'sa'ra.
Az erdo"alji falut a szovjet hadsereg, taktikai meggondola'sbo'l,
ideiglenesen feladta.  A ne'metek azonban gyanakodtak, nem mertek
bevonulni.  Ne'ha'ny napig szabadon le'legzett a ne'p, egyik hadsereg se
sanyargatta o"ket.  Kisu~to~tt a nap is, a falu fehe'r kara'csonyra
sza'mi'tott, diszno'toros farsangban reme'nykedett.

Senki nem vette e'szre, mikor halt meg A'gota kisasszony.

Irci e's Pirci jajvesze'kele'se verte fo~l kara'csony elo"tt a
fo"utca't.  Vissza akarta'k rima'nkodni magukat nagyne'nju~kho~z - hol
alhattak volna meg ma'sutt?  -, de a szoba me'lye'ro"l nem va'laszolt
senki.  Be voltak hu'zva ezu'ttal a fu~ggo~nyo~k is; az o~reg bi'ro'
felto~rette az ajto't.

A Kisasszony u~nneplo" ruha'ban feku~dt a'gya'n, melle'n Da'vid fiu'
blondelra'ma's fe'nyke'pe, e'jjeliszekre'nye'n ero"s altato'szerek u~res
dobozai.  Sietett a't az orvos:  legala'bb ke't napja halott,
a'llapi'totta meg.  Ke'tse'gtelennek la'tszott az o~nme'rgeze's, a
doktor me'gse mondta ki, nehogy akada'lya legyen az egyha'zi
temete'snek.  Gyo'gyszer-tu'ladagola's - ko~zo~lte a pappal, aki
jo'indulatu'an szemet hunyt, A'gota az elmu'lt negyven e'vben egyetlen
vasa'rnapi szentmise't se mulasztott.

Nem bi'rta elviselni sze'gyene't?  Nem akarta tu'le'lni
megala'ztata'sa't?  Elhata'roza'sa'ra nem te'rt ki bu'csu'levele'ben.  A
leza'rt bori'te'k i'ro'ge'pe mellett hevert:  Hala'lom esete'n
felbontando', ez a'llt rajta.

A'gota semmit se hagyott elinte'zetlenu~l maga uta'n, rendetlense'get
hala'la'ban se tu"rt.  Ve'gakarata elso" bekezde'se'ben kitagadta
hagyate'ka'bo'l Ircit e's Pircit:  az elso" szovjet tankkal takarodjanak
haza Fehe'rva'rra.  A tova'bbiakban temete'se'ro"l inte'zkedett.
Utasi'totta a ple'ba'nost, mit mondjon si'rja fo~lo~tt.  A si'rhelyet a
temeto" elso" sora'ban re'g megva'ltotta, a kripta ma'rva'nyoszlopa't
fela'lli'ttatta ma'r, neve't, szu~lete'si e've't is ko"be ve'sette
arannyal:  a hala'loza'si e'vet kell csak feltu~ntetni a ko~to"jel
uta'n.  A ka'ntort, aki li'rai verseivel to~bbszo~r szerepelt egyha'zi
almanachokban, fe'lke'rte, a sirato'e'neket felte'tlen o" ke'szi'tse el.
To~rte'nje'k benne emli'te's elhalt vo"lege'nye'ro"l, ez a legfontosabb,
a to~bbit a tani'to' u'r ko~lto"i ihlete're bi'zza.  Ne'v szerint
kijelo~lte a sirato'asszonyokat, ki legyen az elo"e'neklo", kikbo"l
a'lljon a ko'rus.  Figyelme minden mozzanatra kiterjedt, a
gya'szhusza'rokro'l, a si'ra'so'kro'l, a kocsisro'l se feledkezve meg.
Ko~zmegele'gede'st keltett, hogy halotti tort is rendelt a temete's
uta'nra, biztosi'tva a ko~ltse'geket.  Esztendo"ro"l esztendo"re
diszno't hizlaltatott maga'nak a boltose'kna'l.  A koca't - tu'le'lte
szerencse're az Ukra'n Front ro~vid vende'geskede'se't - le kell o~lni,
s a torra mindenkit meghi'vni, aki re'szt vesz a gya'szszertarta'son.

Ve'grendelete befejezo" lapja'n szere'ny vagyona'ro'l e's ingo'sa'gai
sorsa'ro'l inte'zkedett.  Ha helyrea'll az o~sszeko~ttete's isme't
Bicske'vel, a Takare'kpe'nzta'rban o"rzo~tt
Salgo'tarja'n-re'szve'nyeibo"l ennyi e's ennyi illeti meg, fa'radoza'sa
feje'ben, a ple'ba'nos urat, ennyi e's ennyi szerzo"i horiora'riumke'pp
a ka'ntort.  Temete'srendezo"t, gya'szhusza'rokat, e'nekeseket
ke'szpe'nzzel kell kiele'gi'teni.  Oliver i'ro'ge'pe't a Bicskei
Takare'kpe'nzta'r igazgato'ja'nak fa o~ro~ko~lje, akiro"l u'gy hallotta,
i'ro'fe'le vagy ko~lto" lesz majd.  A bu'torzat a kis Csillagos A'da'me'
legyen.

Faluhelyen az elhunytat nem a temeto"ben, hanem a ha'zban szokta'k
felravatalozni.  A'gota kisasszonyt is a bi'ro' ha'za'nak ha'tso'
traktusa'ban fektette'k koporso'ba.  A dra'ga to~lgykoporso't re'g
megva'sa'rolta A'gota, le kellett hozni csak a padla'sro'l.  A nagy ha'z
utcai szoba'it az o~reg bi'ro' szi'vesen a'tengedte a halotti tor
sza'ma'ra:  a Kisasszony ta'nye'rjaival, poharaival, e'tke'szlete'vel
teri'tettek, amelyet a ve'gakarat e'rte'lme'ben ki-ki hazavihetett a tor
befejezte'vel, hogy mindenkinek maradjon valami emle'ke szege'ny
A'gota'ro'l.

Leo~lte'k a koca't, ke'szu~lt a pecsenye, a hurka az udvar sarka'ban.
Mege'rkeztek a sirato'asszonyok, a ka'ntor csakugyan remekelt.  Sza'z
stro'fa'bo'l a'llt a ko~lteme'ny, Rozi ne'ne, az elo"e'neklo" recita'lta
a sorokat, a ko'rus engedelmesen uta'na e'nekelte.  I'gy kezdo"do~tt :

                 Ve'get e'rt a ki'n, a ba'nat,
                 gya'szoljuk meg A'gota'nkat,
                 teste't va'rja si'r so~te'tje,
                 de lelke fo~lsza'll az e'gbe.

Az engedelmes o~regasszonyok ke'tsoronke'nt isme'telte'k a szo~veget,
ko~nnyeiket su"ru"n s o"szinte'n to~ro~lgetve ko~zben.  A folytata's
kisse' hosszadalmasra sikeru~lt.  Re'szletezte, ke't ifju' szi'v,
A'gota'e' s Da'vide', az itt gya'szolo' o~reg bi'ro' fia'e', mike'nt
lelt egyma'sra piros pu~nko~sd napja'n.  Hogyan halt ho"si hala'lt az
isonzo'i csatate'ren ez az ifju', utolso' mozdulata'val ve'rzo" keble're
szori'tva a nemzetiszi'n za'szlo't, utolso' szava'val A'gota neve't
suttogva.

Me'ly a'te'le'ssel e'nekeltek az o~regek; a bo~lle'r, a hurkato~lto"
la'nyok, meg-megfeledkezve munka'jukro'l, egyu~tt si'rtak velu~k.  A
legmeghato'bb helyen Betya'r kutya ki is haszna'lta
figyelmetlense'gu~ket, a munkaasztalro'l kezdte leciba'lni a legszebb
sza'l kolba'szt.  Anna'l a stro'fa'na'l pro'ba'lkozott, amikor a
csillagok u'tja'n hajdani vo"lege'nye felismeri o~ro~k menyasszonya't,
azaz, a ko~lteme'ny szerint

                 Megszo'litja ve'gre Da'vid:
                 hu" voltam hozza'd hala'lig.
                 Feleli A'gota csendben:
                 e'n is hozza'd, hu" szerelmem.

Elzokogta'k az elso" ke't sort, a harmadikat is elo"e'nekelte Rozi
ne'ne, akkor esett fo~ldre a kolba'sz, ezt azonban csak a ne'ne vette
e'szre, akinek figyelme't a legapro'bb dolgok se keru~lte'k el,
ra'kia'ltott me'rgesen a kutya'ra:  Betya'r, agyonu~tlek menten!  A
sirato'asszonyok a vershez tartozo'nak e'rezte'k az elo"e'nekes
kifakada'sa't, engedelmesen uta'nae'nekelte'k ha't, ennek megfelelo"en a
ko~lteme'ny befejeze'se i'gy alakult:

                 Feleli A'gota csendben:
                 Betya'r, agyonu~tlek menten!

A gya'szo~lo' gyu~lekezet ezt se vette e'szre, ideju~k se maradt, hogy
e'szrevegye'k, jo~tt kise'rete'vel Vira'g ple'ba'nos u'r, kezdo"do~tt az
egyha'zi szertarta's.

A si'rkert a falu tu'lfele'n teru~lt el, fe'lo'ra'nyira a bi'ro'e'k
ha'za'to'l.  De'lta'jt indult A'gota kisasszony koporso'ja'val az
u~vegfalu' temete'si szeke'r, fekete bo'bita's lovak vonta'k.  A kocsi
zsu'fola'sig volt rakva koszoru'kkal, te'li csokrokkal.  Balro'l e's
jobbro'l hat ezu~st zsino'rzatu', so~te't zubbonyos gya'szhusza'r
haladt.  Uta'nuk az egyha'z emberei.  Majd, mint legko~zelebbi
hozza'tartozo', az o~reg bi'ro'.  "Me'gis, menyem lett volna."  Szo'ltak
a harangok, a megrendu~lt ne'p a fo"utca ve'ge'ig ki'gyo'zott.  Irci e's
Pirci, a kitagadott ikerpa'r, tisztes ta'volbo'l, a ja'rda sze'le'n
ko~vette menetu~ket.  Messziro"l isme't a'gyu'szo' hallatszott, a
ne'metek me'g mindig nem do~nto~tte'k el, bevonuljanak-e a faluba.

A gya'szkocsi e'pp elhagyta a sze'lso" ha'zakat, amikor az alacsony
felho"k mo~gu~l repu~lo"raj bukkant elo".  Orosz ge'pek voltak,
elhu'ztak a fogat fo~lo~tt.  Egyiku~k meggondolta maga't me'gis,
me'lyrepu~le'sben visszate'rt, ja'te'kosan ledobott ne'ha'ny bomba't.
Az u~vegkocsiban csillogo' koporso't a'lca'zott a'gyu'nak, a vonulo'
sokasa'got e'ppen ta'madni ke'szu~lo" ellense'gnek ne'zte a magasbo'l?
Nem lehetett eldo~nteni.  A temete'si menet riadtan fedeze'ket keresett
fo~ldha'nya'sok, fa'k mo~go~tt.  A megvadult lovak re'mu~lten
a'gaskodtak.  Egyik bomba a maga'ra hagyott szeke'r melle' csapo'dott:
a paripa'k elpusztultak, a le'gnyoma's fo~lfordi'totta a kocsit, a
koporso' az u't menti a'rokban ko~to~tt ki.  A pilo'ta, a sikeres akcio'
uta'n, ele'gedetten magasba emelkedett e's eltu"nt a la'thata'rro'l.

Mennyei csoda volt:  a gya'szki'se'retben senkinek sem esett haja.  Az
emberek fo~lta'pa'szkodtak, leverte'k ruha'jukro'l a havat e's
tanakodtak, mite'vo"k legyenek?

- Szedju~k o~ssze a vira'gokat, a koszoru'kat - ve'lte a bi'ro' -, az
nem teher.  Egyet-egyet mindenki fo~lragad e's kivisszu~k a si'rhoz.
Valamelyik fogatos pedig menjen vissza a faluba, jo~jjo~n vissza
kocsival vagy sza'nnal, a gya'szhusza'rok itt maradnak majd e's uta'nunk
hozza'k a neheze't, a koporso't.

A bi'ro' jo'zan terve't helyeselte a gyu~lekezet, a kimu'lt lovakat
fe'lrehu'zta'k az u'tbo'l, ki-ki fo~lemelt egy koszoru't, egy
u~ve'gha'zi csokrot.  Menetbe rendezo"dtek e's indultak volna a
gya'szkertbe, amikor e'les berrege'ssel pa'nce'lauto'k, mo~go~ttu~k
nyitott amerikai terepja'ro'kon motoriza'lt szovjet ezred bukkant fel az
u'tkanyarban.  A dombsor mo~go~tt rejtezhettek, u'gy la'tszik,
va'ltozott a hadi helyzet e's u'j parancsot kaptak, sza'llja'k meg
isme't a falut, vagy legala'bb u"zze'k el ko~zele'bo"l az
SS-elo"o"rso~ket.  A gya'szsereg meglepte az ezredet, golyo'szo'ro'k,
ge'ppisztolyok szegzo"dtek fenyegeto"n a menetre, de az elso"
pa'nce'lauto'ban a'llo', mongolos szemva'ga'su' palkovnyik tapasztalt
csapattiszt lehetett, nyaka'ban csu~ngo" ta'vcso~ve'n a't messziro"l
megfigyelhette, ami ko~zeleg, nem fegyveres alakulat.  Aze'rt
gyanakodott, nyilva'n cselto"l tartott, a fe'nylo" csizma's, katona's
gya'szhusza'rok adtak is erre ne'mi okot.  A la'nyok, a gyerekek, a
ve'nasszonyok ezzel szemben gyengi'tette'k bizalmatlansa'ga't.

- Kik vagytok, mit kerestek a frontvonalban?  - szegezte revolvere't a
ka'ntor homloka'nak.

A tani'to' u'r hala'lra va'ltan ha'pogott, mutogatott a to~megre, de sem
o" az ezredest, sem az ezredes o"t nem e'rtette.

Pirci mentette meg a helyzetet, aki u'gy ve'lte, e'rt a katonasa'g
nyelve'n, igen, o" megtanult ba'nni ma'r az oroszokkal.  Bu"vo~s
mosollyal pukedlit csina'lt e's a keze'ben tartott csokrot
fo~lnyu'jtotta a palkovnyiknak.

A tisztben derengeni kezdett valami.  Persze, a Dzerzsinszkij
Tu~ze'rse'gi Akade'mia'n benne foglaltattak a tananyagban a
vila'gto~rte'nelem jelesebb hadja'ratai.  Amikor pe'lda'ul Attila el
akarta foglalni Ro'ma't, Leo' pa'pa'val az e'len ele' ja'rult az ege'sz
klerika'lis reakcio'; vira'got, aja'nde'kot vittek neki, u'gy ho'doltak
meg.  Ha'nyadik Leo' volt ez?  Elso"?  Ma'sodik?  Mindegy, de neve uta'n
i'te'lve zsido' lehetett, a Burja't-mongol autono'm ko~zta'rsasa'gban mi
nemigen kedvelju~k a ravasz zsido'kat, zsido' volt a ne'p legfo"bb
ellense'ge, Trockij Leo' is.  Attila't anna'l jobban tisztelem, elve'gre
mongol sza'rmaze'k, mint jo'magam.

Ez futott a't a palkovnyik bizonytalan emle'kezete'n, azta'n, Pirci
csokra'to'l enyhu~ltebben, a papra tekintett.

- Jo~ttetek u~dvo~zo~lni bennu~nket?

Elo"furakodott ko~zben Csillagos A'da'm, fordi'totta csoda'lkozva az
ezredparancsnok meglepo" ke'rde'se't.

- Mondja neki, tisztelendo" u'r, hogy igen, igen - su'gta izgatottan
Irci s a karja'ra fu"zo~tt koszoru't gyenge'den a ge'pja'rmu"vezeto"
sege'dtiszt nyaka'ba illesztette.

- Tolma'csolja, kedves A'da'm - szo'lalt meg legzengo"bb, szo'sze'ki
hangja'n Vira'g ple'ba'nos -, a falu ho'dolattal ko~szo~nti a dicso"
Vo~ro~s Hadsereg ba'tor harcosait.

Az auto'ban u~lo"k ravaszul elmosolyodtak.  De az ukra'n sege'dtisztben,
aki felso"bb tanulma'nyai sora'n elsaja'ti'totta a latin a'be'ce't,
benne is maradt a'rnyalatnyi gyanu'.  Koszoru'ja'nak szalagja'n ez
a'llt:  Be'ke poraidra.  Kezdte betu"zni:

- Be'-ke.  Mit jelent az?

- Mir, mir - felelt a kova'cs.

Megko~nnyebbu~lt kacaga's ta'madt a kocsiban.

- Be'ke, jo'l i'rta'tok, sze'pen i'rta'tok.  Azt hozzuk nektek, igen, a
be'ke't.  Mi a be'ke hadserege vagyunk.

Az e'les eszu" Rozi ne'ne a'tla'tta azonnal a helyzetet.  Odasu'gta a
sirato'asszonyoknak, su~rgo"sen sza'ri'tsa'k fel ko~nnyeiket.  Mondott
valamit a bi'ro' is.  Alig lehetett hallani, a to~megben ma'sodpercek
alatt sze'tfutott me'gis a bo~lcs tana'cs:  a gya'szne'p a'talakul
ujjongo' to~megge'.

- Tani'to' u'r, veze'nyeljen valami vida'mat - szo'lt Vira'g ple'ba'nos
megado'an a ka'ntornak.

A ka'ntor maga'hoz intette az iskola's gyerekeket, akik a gya'szko'rust
alaki'totta'k volna a si'rna'l.  Ra'ne'zett a papra.  Vida'mabb no'ta,
nem tehetett ro'la, egyetlen jutott esze'be.

- Be's du'r ska'la - su'gta.  Halkan megadta a kezdo" hangot.

           Vira'ge'kna'l e'g a vila'g, su~tik ma'r a ra'ntott be'ka't,
           zimezum, zimezum, recefice bum-bum-bum

- e'nekelte'k a'rtatlan-vida'man a negyedikesek.  A ma'sodik stro'fa't
egyu~tt zengte'k velu~k a sirato'asszonyok.

- Bum, bum, bum - visszhangozta'k boldogan tisztek e's ko~zlege'nyek.
Fiatalok voltak mindnya'jan, a Komszomol neveltjei, dehogy tartottak
otthon kapcsolatot a kle'russal, egyha'zi temete'st sose la'ttak.
Nevetve ugra'ltak le ja'rmu"veikro"l.  Az a'rokba fordult koporso't nem
vette'k e'szre.

- Haraso, po'pa-pa'pa - ra'zta meg a palkovnyik Vira'g ple'ba'nos
keze't.  - Bum, bum, bum, Hitler kaput!  Bum, bum, jo'isten kaput.

Irci e's Pirci osztogatta'k a csokrokat.  A lege'nyse'g inka'bb
te'lizo~ldet, melegha'zi vira'got, a tisztek di'szes koszoru't kaptak.
Akinek kisebb me'ret jutott, sapka'ja helyett homloka'ra illesztette,
akinek nagyobb, fe'l va'llal belebu'jt.  Az arany feliratos szalagok
tarko'jukra lo'gtak, ha'tukat-combjukat verdeste'k.

No"tto~n-no"tt a jo'kedv.  A harcosok o~lelgette'k, cso'kolta'k a
la'nyokat, felpattantotta'k a pa'nce'lauto'k csomagtere't:  cukrot,
lekva'rt kaptak viszonza'sul az iskola'sok, cigaretta'val, vodka'val
ki'na'lta'k a felno"tteket.  Kiva'lt a sirato'asszonyok tettek ki
maguke'rt, perceken belu~l ege'sz palackkal megittak.

Irci e's Pirci elsaja'ti'tott jo'mu'ltkora'ban o~t orosz mondatot.
Minden csinosabb tisztet megke'rdeztek:

- Kak tyibja zavut?

E's ha nem e'rtette'k volna, isme'telte'k magyarul is:

- Hogy hi'vnak?

- Anasztaz Mojszejevics - va'laszolta, akinek a Viszontla'ta'sra
feliratu' szalag lo'gott nyaka'ba.

- Anasztaz Mojszejevics Viszontla'ta'sra, szeretu~nk benneteket -
hi'zelgett Irci.  - Vajat nem tudna'l adni?

- Ivan Vlagyimirovics Nyugodjbe'ke'ben, ki'na'lj meg engem is egy pakli
mahorka'val - haszna'lta ki a helyzetet az okos Rozi ne'ne.

De a sza'zadnak nemigen volt ideje tarto's bara'tkoza'sra.  Valahol
ta'vol, me'gse tu'l ta'vol, ne'met lo~vede'k csapo'dott a domboldalba.

- Tudoma'sul vesszu~k a magyar ne'p ho'dolata't - fordi'totta Csillagos
kova'csmester a palkovnyik szi've'lyes szavait.  - Neku~nk tova'bb kell
most menni, hogy felszabadi'tsuk sze'p fo"va'rostokat.  Ko~szo~nju~k a
tiszteletu~nkre adott remek koncertot e's megbecsu~le'stek megannyi
vira'ga't.  E'ljen a szovjet s magyar ne'p megbonthatatlan szo~vetse'ge.

Sze'l ta'madt, felugra'lt ja'rmu"veire a jo'kedvu" ezred.  Csattogtak,
lobogtak uta'nuk az aranylo' szalagok:

Ima'dkozz e'rtu~nk.

Sohase feledu~nk.

O~ro~kke' siratunk.





                      4. VE'R A HOLDON

A sza'zad a'trobogott a falun.  Ima'dkozz e'rtu~nk Sza'sa, Sohase
feledu~nk Misa e's O~ro~kke' siratunk Jura haladt az e'len.  Integettek
a ba'me'szkodo'knak, egy-egy csokrot ko~ze'ju~k haji'tottak, egy-egy
koszoru' legurult a pa'nce'lauto'kro'l.

A bi'ro' ha'za elo"tt meggondolatlanul kis ta'nye'r ko'stolo'val
ki'na'lta'k meg az elso" terepja'ro' vezeto"je't.  Sikere volt.  A
ma'sodik is lefe'kezett, a palkovnyik is ke'rt a hurka'bo'l.  Akkor ma'r
a harmadik se maradhatott ki.  Az i'nycsiklando' illatra sorra a'lltak
meg a pa'nce'losok.  Odafenn tala'lkozunk feliratu' koszoru'val
jutalmazta'k Terike't, a szaka'csne't.  Beto'dultak a szoba'kba, a
csinosan teri'tett asztalokhoz.

- Ilyen bara'ti fogadtata'sra a'lmunkban se sza'mi'tottunk - ragadott
poharat a palkovnyik.  - Igaza'n dere'k ne'p vagytok ti.

Inni kellett ra'.  A pa'nce'los lo~ve'szek nem va'rtak Lujza'ra,
Sa'ra'ra, hordta'k be maguk a megrakott ta'lakat.  Igen jo' e'tva'gyuk
volt.  A hurkake'szi'to"k, a kolba'szto~lto"k szebbne'l szebb halotti
koszoru'kat kaptak elismere'su~k jeleke'nt.  Minden e'tel, minden ital
marade'ktalanul elfogyott.  Minden csokrot, minden koszoru't ott hagytak
viszonza'sul az ele'gedett harcosok.  Az otthon maradottak do~bbenten
la'tta'k, a Kisaszszony vira'gai visszate'rtek.

Mi'g a sza'zad a halotti lakoma't utolso' falatig elko~lto~tte, a
gya'szmenet a falu sze'le'n tana'cstalanul toporgott.  A fogatos nem
akart mege'rkezni sehogy - re'g egyu~tt ivott a ko~nnyu"lo~ve'szekkel.
A si'rkertbe ke'szu~lo"k fa'ztak.  Vira'gaikto'l fosztva, A'gota
kisasszony teteme ne'lku~l nem volt e'rtelme to~bbe' kivonulniok a
kripta'hoz.  E's a ne'metek valo'ban egyre hevesebben lo"ttek.

Ezu'ttal a ple'ba'nos bo~lcs javaslata'ra hallgattak.

- A su'lyos to~lgykoporso't nem tudjuk va'llunkra venni, ha elbi'rna'nk,
u'tnak indulnunk a si'rkert fele' vesze'lyes lenne akkor is; u'gy
la'tom, ero"s harc kezdo"dik megint az erdo" alja'n.  Aja'nlom, emelju~k
ki szege'ny A'gota'nkat a koporso'bo'l, e's hantoljuk el egyelo"re itt,
a sze'lso" ha'z udvara'n.  Odafent az e'gben megbocsa'tja neku~nk, ha
pa'r nappal ke'so"bb keru~l ve'gso" nyughelye're.

I'gy to~rte'nt.  A kisse' bombase'ru~lt, fedelenyi'lt koporso'la'da'bo'l
kivette'k a holttestet e's a gya'szkocsi fekete ba'rsonydrape'ria'ja'ba
go~ngyo~lve elhantolta'k a vira'gkerte'sz ha'za'nak fo~ldes
pajta'ja'ban, e'pp annyira csak, hogy ve'konyan befedje'k a
go~ro~ngyo~k, ne legyen nehe'z fela'sni, ha biztonsa'gosabbra fordul az
ido".

Az ideiglenes nyughely fo~lo~tt Vira'g tisztelendo" u'r egy ideiglenes
foha'szt elmondott aze'rt (Quaesumus, Domine, pro tua pietate miserere
animae famulae tuae), azuta'n siettek mindnya'jan a bi'ro' otthona'ba.

A halotti tor nem tu"r halaszta'st.

A Berija-briga'd farsang elso" napja'n, vi'zkeresztkor vonult be isme't
a faluba.  Nehe'z ke't he't elo"zte meg jo~vetelu~ket.  A hata'rban
du'lt szinte az u~tko~zet a szi'vo'san ve'dekezo" s olykor ta'mado'
SS-pa'nce'losok e's a me'g szi'vo'sabban ta'mado', olykor ve'dekezo" 3.
Ukra'n Front csapatai ko~zt.  Bicske re'g elesett addigra, Fjodor
Fjodorovics Beliasvili ku~lo~ni'tme'nye apa'm bankja'ban re'g
eredme'nyes la'togata'st tett ma'r, amikor u'jra A'da'm bara'tom
szu~lo"helye're szo'li'totta o"ket hivata'suk.

A Kisasszonyt - a heves harcok miatt - nem sikeru~lt ve'gso"
nyughelye're ki'se'rni addig.

Beliasvili, Nyikolaj Andrejevics Kekelidze'vel e's Szergej Matvejevics
Zandukelivel ma'r otthonosan nyitott be Csillagos patkolo'kova'cs
ha'za'ba.  Hasznos munka't ve'geztek a ko~rnye'ken.  Fo~lme'rte'k, ha'ny
sva'b e'l a Va'li ja'ra'sban, akiket, ha u'gy ado'dik, a ha'boru'
befejezte'vel ki lehet sza'lli'tani majd munka'ra a Szovjetunio'ba,
Krivoj Rog e's ma's romma' puszti'tott va'rosok u'jja'e'pi'te'se're.
Re'szletes jelente'st ke'szi'tettek erro"l, a ne'met nevu" -
felteheto"en ugyancsak fasiszta - magyar csala'dok hozza'veto"leges
sza'ma't is megadva.

A'da'me'k faluja szi'nmagyar volt, effe'le gondjuk itt nem akadt.
Na'luk, mint Bicske'n is, a hadizsa'kma'ny lelta'roza'sa'ba fogtak.
Erre, az ido" ro~vidse'ge miatt, kara'csony elo"tt nem tudtak sort
keri'teni ma'r.  A zseb- e's karo'ra'kat, az e'kszereket, a nemesfe'm
e'rte'kta'rgyakat gyu"jto~tte'k o~ssze elo"szo~r.  Beliasvili
nagylelku"en elne'zte, hogy a tetszeto"sebb darabokat megbi'zhato'
beosztottjai saja't haszna'latukra tette'k fe'lre.

- Az e'n Doxa'mat, amelyet be'rma'la'sra kaptam, Kekelidze csatolta le -
mese'lte Csillagos A'da'm -, apa'm dupla fedelu" zsebo'ra'ja't Zandukeli
vette el.  Anya'm ujja'rbl elso" nap lehu'zta'k a jegygyu"ru"t.  Ja'rt
velu~k egy nagydarab, szo"ke szerzsant, o" volt a szolga'juk.  Zsa'kot,
kosarat kellett cipelnie:  amit a briga'dtisztek nem tudtak zsebre
rakni, abba su~llyesztette'k.  Feltu"nt nekem, ez a szerzsant semmit se
vesz el maga'nak.  Anya'm nagyon siratta a gyu"ru"je't.  Harmadnap este
bejo~n hozza'nk Pe'ter, mi csak i'gy hi'vtuk ezt a Pjotr Petrovicsot:
visszazsa'kma'nyolta Beliasvili kincsta'ra'bo'l a jegygyu"ru"t.

- Ez a tie'd, mama - mondta ne'metu~l.  - Ma'skor vigya'zz ra'.

- E'rtek ne'metu~l, i'gy tudtunk besze'lgetni egyma'ssal.  Tu~ste'nt
megke'rdeztem to"le:  te sose lopsz magadnak, Pe'ter?

- Nem minden orosz rablo'.  Ne te'veszd o~ssze a harcolo' alakulatokat a
ke'k parolis belu~gyesekkel.

- Aze'rt egy karo'ra, egy to~lto"toll neked se lenne haszontalan otthon
- ingerkedtem vele.

- Azt hiszed, fu' - mondta megveto"en -, ez a ta'rsasa'g aka'r egyetlen
darabot megtarthat abbo'l, amit itt o~sszecsomagol?  A na'luk is
magasabb rangu'ak ma'r a hata'ron mindent elszednek to"lu~k.  Tudom,
ja'rtam otthon.  De ha nem ja'rtam volna, az e'n zsebemben akkor se
tala'lna'nak semmi nem odavalo't.

- Pjotr Petrovics?  - e'rdeklo"dtem.  - Akinek Fabrics vagy valami
hasonlo' a vezete'kneve?

- U'gy emle'kszem.

Pjotr Petroviccsal tala'lkoztam e'n is.  Teljes he'tig lakott na'lunk
Bicske'n.  O" volt az a szerzsant, aki segi'tett kihordani a zsa'kokat a
major auto'ja'hoz, mikor Beliasvili a Takare'kpe'nzta'rban felnyittatta
apa'mmal a pa'nce'lszekre'nyeket.  Ma'snap - a veze'rkari to~rzs valahol
a ko~zse'g tu'lfele'n vende'geskedett - ve'gigse'ta'lt szoba'inkon.
Mega'llt a polcaim elo"tt, hosszan vizsga'lta ko~nyveimet.  Kihu'zta a
Der Untergang des Abendlandes ke't fekete va'szonko~tete't.

- Ko~lcso~nadna'd pa'r napra?  - szo'lalt meg hiba'tlan ne'metse'ggel.

- Honnan tud egy orosz o"rmester ne'metu~l?  E's honnan tud egya'ltala'n
Spenglerro"l?  - ke'rdeztem vissza.

- Apa'm Heidelbergben ve'gzett, me'g Miklo's ca'r alatt.  A filozo'fa
tana'ra volt Szentpe'terva'ron.  (I'gy mondta:  Sanktpeterburg, nem
Leningra'd.)  Otthon francia'ul e's ne'metu~l szerettu~nk besze'lgetni.
E'n ma'r csak szovjet iskola'kba ja'rhattam, Kerenszkij elno~kse'ge
alatt szu~lettem.  Aze'rt valahogy tana'r lettem, orosz-ne'met szakos.
Apa'mat a 38-as tisztogata'sokban Berija agyonlo~vette.  Engem
besoroztak a Vo~ro~s Hadseregbe, me'g katonai akade'mia'ra is ku~ldtek
ke'so"bb, ilyen kacskaringo'sak a sors u'tjai na'lunk.  Ne'met irodalmat
tani'tottam az akade'mia'n, azta'n kito~rt a ha'boru'.  Akkor ma'r
hadnagy voltam.

Pe'tert a tisztek nem engedte'k asztalukhoz soha.  A konyha sarka'ban
kanalazta csajka'ja't, mi'g bennu~nket sose mulasztottak el maguk ko~ze'
u~ltetni.  Amennyire besze'du~k hangsu'lya'bo'l kivehettem, Pe'terrel
megala'zo'-durva'n ba'ntak mindig, a legszolgaibb szolgamunka't
ve'geztette'k vele.  Nem e'rtettem.

Pa'r napig nem is e'rthettem, fe'lbehagyta a to~rte'nete't, mert
mege'rkeztek a tisztek.  A tisztek elo"tt sose besze'lt ne'metu~l,
titokban olvasta ko~nyveimet is.  U'jabbakat e's u'jabbakat ke'rt minden
reggel.

- Rilke!  O"t se lehet ma'r megva'sa'rolni na'lunk.

Aja'nlottam akkori kedvenceimet, Schillert, Goethe't.  Legyintett.

- A mu'lt sza'zadi e's a sza'zad eleji alapmu"vek nem e'rdekelnek.  Azok
megvoltak apa'm ko~nyvta'ra'ban.  U'jabbakat mutass, akiket a hu'szas
e'vekto"l ma'r nem engedtek be hozza'nk.

Vitte Thomas Mannt, George't, azt a ne'ha'ny ko~tetet csak, ami szere'ny
dia'kkori ko~nyvta'ramban megvolt to"lu~k eredetiben.  Eleinte, amikor
pa'r kurta szo'ra meg-mega'lltunk, irodalomro'l esett szo' inka'bb.
Sokkal jobban tudott ne'metu~l, be kell vallanom, mint e'n, a re'gieket
is alaposabban ismerte na'lam.

Ke'so"bb ado'dott alkalom, hogy hosszabban legyu~nk ne'gyszemko~zt.
Akkor folytatta to~rte'nete't.

- Amikor kito~rt a ha'boru', Minszkben tani'tottam.  A 7. ge'pesi'tett
hadtest 14.  pa'nce'loshadoszta'lya'hoz keru~ltem, a Dvina keleti
partja'n, Vityebszk te'rse'ge'ben vettu~k fel a harcot a beo~zo~nlo"
ne'metekkel.  A 14.  taracku~teghez keru~ltem, becsu~letesen harcoltunk.
Ju'lius eleje'n parancsnokom megi'ge'rte, fo~lterjeszt fo"hadnagyi
kineveze'sre.  Sajnos, Liozno alatt, Vityebszkto"l negyven kilome'terre,
bekeri'tettek bennu~nket.  Utolso' lo~vede'ku~nkig veze'nyeltem 122
millime'teres tarackomat, mert, tudod, nemcsak a te kedves
Gotthelfedbo"l, Lessingedbo"l, Schilleredbo"l van szakvizsga'm,
a'gyu'zni is megtani'tottak a Dzerzsinszkij Tu~ze'rse'gi Akade'mia'n.
Csak ha't nem ku~ldtek uta'npo'tla'st, lo"szer ne'lku~l pedig nem lehet
ha'boru'zni.  A 3. ne'met pa'nce'loshadsereg oly tu'lero"vel, oly
a'gyu'fo~le'nnyel ta'madott, hogy megadtuk magunkat.  O~ngyilkossa'g
lett volna folytatnunk.  Velem keru~lt fogsa'gba parancsnokom, Jakov
Dzsugaszvili is.  Nem tudom, jelent-e neked valamit ez a ne'v?

- Semmit.

- Szta'lin ido"sebb fia volt.  O"t a'lli'to'lag a'jultan fogta'k el, nem
adta meg maga't.  I'gy i's a berezinai gyu"jto"ta'borba keru~ltu~nk.
Ott gru'z ke'pe miatt zsido'nak ne'zte'k, ro~vid u'ton kive'gezte'k
volna.  Ke'nytelenek voltunk ela'rulni, ki az apja.  Hurcolta'k
kihallgata'sro'l kihallgata'sra, von Bock veze'rta'bornagy meg volt
gyo"zo"dve, fo"nyereme'nyt tart a keze'ben.  Jakov uta'lta az apja't,
igen tisztesse'gesen viselkedett me'gis, nem engedett semmife'le
csa'bi'ta'snak, nem i'rt ala' semmit, nem nyilatkozott.  Akkor vitte'k
Berlinbe, Goebbels maga besze'lt a lelke're, annyit kellett volna csak
mondania a ra'dio'ban:  jo'l van, lovagias elba'na'sban re'szesu~l; erre
se volt kaphato'.  Bennu~nket nem vittek persze Berlinbe, de
Hammelburgban megint Jakov melle' keru~ltem.  Bi'ztunk egyma'sban,
szo~kni akartunk, fo~lfedezte'k.  Ekkor u'j bu~nteto"ta'borba
sza'lli'totta'k ege'sz ta'rsasa'gunkat.  Inne't o~to~dik, majd hatodik
helyre keru~ltu~nk, 1943 tavasza'n ma'r Sachsenhausenben raboskodtunk.
A ne'metek felaja'nlotta'k a generalisszimusznak, ha visszaadja nekik
Paulus ta'bornokot, megkaphatja a fia't.  Szta'lin hi'res va'lasza't
mindenki ismerte a ta'borban:  marsallt fo"hadnagyra nem csere'lek.

- Ki az a Paulus ta'bornok?  - ke'rdeztem.

- Tesse'k napilapokat is olvasni, ne csak dekadens polga'ri szerzo"ket -
mosolyodott el megbocsa'to'an Pe'ter.  - Most Sachsenhausenbeu vagyunk.
Szege'ny Jakov tu'le'li tala'n, de a ne'metek, hogy puhi'tsanak
bennu~nket, kezu~nkbe adta'k a Pravda't, Szta'lin hi'rhedt, 270-es
hadparancsa'val.  Ennek le'nyege:  minden hadifogoly hazaa'rulo'.
Hallottunk erro"l eddig is, most hogy olvashattuk, Dzsugaszvili
bu'skomor lett.  Ez se volt ele'g rabtarto'inknak.  U'gy inte'zte'k,
tudja meg:  szeretett felese'ge't, Ju'lia't, apja letarto'ztatta.  Mert
na'lunk a hadifoglyok csala'dja't is bu~ntetik.  Ezt nem bi'rta ma'r ki
parancsnokom, a'prilisban o~ngyilkos lett.

- Szemtanu'ja volta'l?

- Nekirohant a magasfeszu~ltse'gu" dro'tkeri'te'snek.  Orosz e's lengyel
tisztta'rsaimmal percig se ke'telkedtu~nk:  most, hogy ez a fontos adu
kicsu'szott a hadvezeto"se'g keze'bo"l, mi, melle'kszereplo"k se vagyunk
e'rdekesek to~bbe', elo"bb-uto'bb falhoz a'lli'tanak bennu~nket.
Elhata'roztuk, megszo~ku~nk.  Nem szapori'tom a szo't, o~tu~nknek
sikeru~lt.  Ke't lengyelnek, ha'rom orosznak.  Rajtam ki'vu~l mindegyik
elpusztult.  Engem megmentett, hogy anyanyelvi fokon tudok ne'metu~l.
Ma'r a ta'borban szereztem civil ruha't.  A'tvergo"dtem Ne'metorsza'gon,
hazajutottam, ne ke'rdezd, hogyan.  Moszkva'ban lefokoztak azonnal, csak
aze'rt nem ve'geztek ki, mert a ha'boru'ban mostansa'g szu~kse'g van
minden hadra foghato'ra, me'g az ilyen hazaa'rulo'kra is, mint jo'magam.
Beliasvili re'szlege'be osztottak be, ko~zlege'nyke'nt, hogy mint
megbi'zhatatlan, az NKVD szeme elo"tt legyek a'llando'an.  Az
o"rmesterse'gig aze'rt eljutottam u'jbo'l, de egy o"rvezeto" is
szembeko~phet.

- Elfelejted, ha Minszkben tani'tani fogsz isme't.

- Sose jutok vissza Minszkbe.  Ami'g tart a ha'boru', haszna'lnak, amire
haszna'lhatnak.  Amikor megyu~nk haza, ma'r a hata'ron lekapcsolnak.
Csakhogy nem jutok el a hata'rig.  La'tod ezt a revolvert?

Elo"vette ke'zifegyvere't, lassan homloka'hoz illesztette.

- Megelo"zo~m o"ket.  De aze'rt ka'r, hogy oly keve's van ha'tra addig.
Mennyi mindent el kellene olvasnom, hogy me'gse jussak teljesen
ta'je'kozatlanul az e'gbe.

- Na'lunk farsang ma'sodik hete'ben is folytato'dott a
zsa'kma'nyszerze's - vette a't a szo't isme't A'da'm.  - A falusiak,
amit lehetett, ela'stak persze, fo~ldes pajta'kban, fe'szerekben
to~bbnyire.  Le'tezik azonban, sajnos, egy jo' mo'dszer, hogy lehet
felfedezni a friss a'sa'st.  Aka'rhogy elegyengetik a fo~ldet,
aka'rmilyen sze'pen letapasztja'k, ha megjelenik valaki tele kanna'val a
keze'ben e's vizet locsol sze't a talajon, az o~sszefuto' vi'z tu~ste'nt
kirajzolja a go~do~r ko~rvonala't.  Ismerte'k e mo'dszert a ko~ze'pkori
martalo'cok, az u'jkori ne'metek, gyakorolta'k Beliasvilie'k is.  Elso"
dolguk volt, hogy a'tvizsga'ltak minden fo~ldes szoba't, azta'n a
csu"ro~ket, a melle'ke'pu~leteket.  Hia'ba rakta'k gondosan la'da'kba a
jegyzo"e'k e'rte'kes bunda'ikat, porcela'njaikat, bizony az
Elha'ri'ta'si To~rzs ja'tszva megtala'lta.  A ka'ntore'k ruhata'ra't,
apa'm kerti e's kova'csszersza'mait ugyanu'gy.

- A sarlo't e's kalapa'csot nyilva'n elcsere'lte'k a szomsze'd faluban
borra, to~me'ny szeszre.

- A te o~ro~kse'gedet, a hajli'tott billentyu"karos, ha'rom betu"soros
i'ro'ge'pet szinte'n.  Az elso" nagy meglepete's akkor e'rte o"ket,
amikor a vira'gkerte'sz pajta'ja'ban kia'sta'k szege'ny A'gota ne'ni
holtteste't.  U'gy megijedtek, vissza se ha'nyta'k ra' a fo~ldet.

- A kerte'sz terme'szetesen betemette megint.

- Egy ma'sik kutato'csoport azonban ma'snap u'jra ra'tala'lt, u'jra
kia'sta'k.  Mint elso" alkalommal, a kerte'sz most is visszatemette.
Sajnos, hia'ba u~to~ttu~nk egyszeru" si'rkeresztet fo~le'be, ravasz
cselnek ve'lte'k, a tetem harmadnap is napvila'gra keru~lt.  A friss
leletvada'szok fokozo'do' undora ko~zepett, mert melegedett kisse' az
ido".

- Szege'ny A'gota - so'hajtottam.

- Az isme'telt si'rbolygata's, az o~klendezve meneku~lo" kincskereso"k
la'tva'nya adta kocsma'rosunknak az o~tletet.  Megbesze'lte Vira'g
tisztelendo" u'rral, hogy saja't pajta'ja'ban helyezi ideiglenes
nyugalomra a Kisasszony fo~ldi maradva'nyait.  O" a falu ko~zepe'n
lakik, szem elo"tt, e's pajta'ja't kincsszerze'si ce'lbo'l egyszer ma'r
fo~lbolygatta'k, tudni fogja'k teha't, ott nem e'rdemes kutatni.  Papunk
helyeselte a tervet.  Az italme'ro"t azonban kora'ntse kegyes
o~nzetlense'g veze'relte sza'nde'ka'ban.  A falu vagyonosabb polga'rai
ko~ze' tartozott, bu~szke'lkedett antik ezu~stgyu"jteme'nye'vel
fu"nek-fa'nak.  Ezu~stpoharai, -serlegei, -ta'lai eddig megmeneku~ltek
valahogy, fe'lt me'gis, ha elhu'zo'dik ez a vende'gja'ra's, a pincefal
tu~zetesebb ve'gigkopogtata'sa'ra is sor keru~l, akkor pedig bu'csu't
mondhat a sza'zdarabos ke'szletnek.  Me'lyebb go~dro~t a'sott eze'rt a
szu~kse'gesne'l:  oda csoportositotta a't e'rte'keit s fo~le' helyezte
A'gota oszlo' teteme't.  Ha kutatna'nak is, ami legfelu~l van, elveszi
kedvu~ket a behato'bb vizsga'lo'da'sto'l.  E's az elke'pzele's
dicse'rheto" lett volna, ha az a'tcsoportosi'ta's mu"velete't ki nem
lesi Kekelidze a szomsze'dbo'l.  Vada'szo~szto~ne felta'madt:  lecsap a
borme'ro"re e's ma'ris elragadja to"le a titokzatos csomagokat, melyeket
oly lopva hord fel a pince'je'bo"l.  Jo'zan esze ezzel szemben azt
su'gta:  ha fe'nyes nappal, nyilva'nosan veszi el a vende'glo"s
rejtenivalo'ja't, meg kell osztania zsa'kma'nya't az Elha'ri'to'
To~rzzsel.  Va'rjuk meg inka'bb az e'jszaka't, gondolta.  Ez a
gondolatsor is e'letrevalo' lehetett volna, ha o"t viszont Zandukeli nem
lesi meg.  Zandukelinek feltu"nt a ma'sik szoba'bo'l:  mit ne'z oly
meredten Kekelidze, s ro~vid fejto~re's uta'n maga is ra'jo~tt, nagy
zsa'kma'ny i'ge'rkezik.  Azon mu'lik minden, melyiku~k e'r oda elo"bb.

A'da'm me'ly le'legzetet vett, magas la'z ra'zta, de ho"siesen folytatta
elbesze'le'se't.

- Emli'tettem, az Elha'ri'ta'si To~rzs na'lunk sza'llt meg, nem tudtam
nem e'szrevenni, hogy Kekelidze ablakunkbo'l su"ru"n a'tne'z a
kocsma'ros kertje'be, Zandukeli pedig, a szomsze'd szoba'bo'l
ra'-ra'sandi't.  A kocsma'ros u~gyetlen igyekezete't magam is la'ttam
kisszoba'nkbo'l, igaz, akkor de'luta'n me'g nem e'reztem az
o~sszefu~gge'seket.  Anna'l inka'bb e'jszaka.  Ero"s fe'nyben sose
tudtam aludni.  Aznap kora este boru's volt az e'g, de sze'l ta'madt,
e'jfe'lre elhajtotta a felho"ket s oly kegyetlenu~l ra'su~to~tt a'gyamra
a hold, hogy fo~lriasztott.  Az ablakhoz ie'ptem behu'zni
fu~ggo~nyu~nket.  Akkor futott a't az udvaron Kekelidze s ma'szott a't a
keri'te'sen a kocsma'ros kertje'be.  Kisva'rtatva jo~tt Zandukeli.
Kekelidze addigra eltu"nt a pajta'ban.  Gyertya gyu'lt odabenn.
A'tvillant agyamon, szo'lhatne'k e'ppen szomsze'dunknak:  de mit e'rek
vele?  Ha lopni akarnak, mit csina'lhatna'nk ellene?  Lopnak nappal is.
Aja'nlatosabb nem belebonyolo'dni effe'le doigokba, katona civilre
ko~nnyen ra'su~ti fegyvere't.  Markoltam ma'r a fu~ggo~nyt, amikor
la'tom, Kekelidze e's Zandukeli a pajta ku~szo~be'n o~sszekap.  Ne'ma'n
verekedtek, re'mes u~te'sekkel.  Mintha ke's villant volna Zandukeli
keze'ben.  Kekelidze fo~ldre csuklott, Zandukeli sietve behu'zta a
pajta'ba.  Sajna'ljam o"ket?  Behu'ztam fu~ggo~nyo~met.

Anya'm borogata'st rakott A'da'm melle're.  Apa'm tu~do"gyullada'sra
gyanakodott.  Mindha'rman ke'rleltu~k, aludja ki maga't, izgatottnak
la'tszik, besze'lgethetu~nk holnap is.  O" be akarta fejezni
to~rte'nete't.

- Kekelidze't ma'snap nem la'ttuk.  A kocsma'ros de'lelo"tt
eldicsekedett apa'mnak, milyen zsenia'lis o~tlettel biztosi'totta
e'rte'keit.  Apa'm nem volt meggyo"zo"dve, hogy oly zsenia'lis ez az
o~tlet.  A ke'so"bbiek o"t igazolta'k.  U'j csapatok jo~ttek, u'j
kezekbe keru~ltek a vizesvo~dro~k, a kocsma'ros pajta'ja't u'jra
fe'la'sta'k.  E's, mint kora'bban annyiszor, isme't ra'bukkantak
szeretett A'gota'nkra.  S ha me'g csak A'gota'ra!  De oda volt fektetve
melle' egy e'ppoly halott szovjet katona is, Nyikolaj Andrejevics
Kekelidze.  A kincskereso" csoport a hala'lesetet halade'ktalanul
jelentette Fjodor Fjodorovics Beliasvilinek.  Beliasvili haboza's
ne'lku~l mega'llapi'totta, gyilkos mere'nyletet ko~vettek el a szovjet
hadsereg ellen, hu" munkata'rsa't falubeli fasiszta'k tette'k el la'b
alo'l.

- Csillagos u'r - ta'ntorgott be hozza'nk hala'lra va'ltan a kocsma'ros.
- To~nkretettek, kiraboltak.  A halottak mellett megtala'ltam
ezu~stta'rgyaim csomagolo'anyaga't.  Aki meglopott, lejjebb is a'sott.

- Ez legyen a maga legnagyobb baja - va'laszolt apa'm baljo'san.

- O~t perc mu'lva Beliasvili letarto'ztatta a kocsma'rost.  Fiatal
felese'ge't is, karonu~lo" gyereke'vel.  Azta'n indult a bal
szomsze'dhoz, letarto'ztatta az o~reg bi'ro't.

- Fiu', tu"nj el, itt ve'rengze's lesz - fogott el a szerzsant Pe'ter az
utcasarkon.  - Most ti ko~vetkeztek.

- Futottam volna haza, hogy riasszam szu~leimet, de la'ttam, vezetik ki
o"ket kapunkon - mese'lte szu~leimnek to~rte'nete't tova'bb
iskolata'rsam, Csillagos Ada'm.  - Odafutottam volna me'g inka'bb,
Pe'ter azonban durva'n bera'ntott az elso" kertajto'n.

- Ezzel most nem segi'tesz.  Bu'jj el, ha kedves az e'leted!

- Beliasvili kihirdette, ha nem jelentkezik o~nke'nt a gyilkos,
agyonlo~veti a kocsma'rost e's minden szomsze'dja't.

- Beviszlek a ple'ba'nia'ra - mondta Pe'ter -, a pap ta'volabb lakik;
utasi'ta'sba van adva, papot nem szabad ba'ntani.

- A to~rte'net ve'ge't Pe'terto"l tudom.  Vira'g ple'ba'nos elbu'jtatott
a sekrestye'ben.  Zandukeli vallatta a gyanu'si'tottakat.  A fe'rfiakat
megverte.  Senki nem vallott, a gyilkos nem jelentkezett, a
letarto'ztatottaknak fogalma se volt, ki a tettes.  Aznap e'jjel
Beliasvili falhoz a'lli'totta apa'mat, anya'mat, a kocsma'rost, fiatal
felese'ge't a karonu~lo" gyerekkel e's az o~reg bi'ro't.  Nagyon fu'jt a
sze'l, minden titoktarto' felho"t elsodort az e'gro"l:  Farsangnak abban
a hete'ben telehold su~to~tt, igen vo~ro~s telehold, szinte ve'rzett,
ve'rzo" fe'nye'vel udvart, havat, mindent ela'rasztott.  Apa'mmal e's
szomsze'dainkkal szemben a ku~lo~ni'tme'ny hat lo~ve'sze sorakozott.
Balra a ha'romtagu' bi'ro'sa'g, Beliasvili, Zandukeli e's a katonai
u~gye'sz, a nagy szaka'llu' Alekszandr Ivanovics Pavlovszkij.  O"
e'nekelte leghangosabban az Ej uhnyemet, amikor sza'zszor elja'tszottam
kara'csony elo"tt.

- Utolja'ra szo'li'tlak fo~l benneteket, adja'tok ki a gyilkost - szo'lt
metszo"n Beliasvili, a ro~gto~ni'te'lo" bi'ro'sa'g elno~ke.

- Apa'd igen ba'tran viselkedett, mindve'gig higgadtan tolma'csolta a
major szavait - vigasztalt ke'so"bb Pe'ter.

- Fegyvert va'llhoz!  - veze'nyelt Zandukeli.

Az o~reg bi'ro' la'ba'na'l fo~lu~vo~lto~tt kutya'ja, a Betya'r.  A
majorra vetette maga't vicsorogva, felborzolt szo"rrel.  A major
elo"ra'ntotta revolvere't e's lelo"tte.

- Elso" kutya.

- A kocsma'ros felese'ge'nek melle'n keservesen si'rni kezdett
karonu~lo" fia.

- Nyet, major, azt nem - szo'lalt meg rosszallo'lag Alekszandr Ivanovics
Pavlovszkij, a katonai u~gye'sz.  Ke'nyelmesen odale'pett az asszonyhoz,
kivette keze'bo"l a gyermeket.  - Baba, kisbaba - simogatta meg
gyenge'den.  A bi'ro'sa'g mosolygott, a lo~ve'szek bo'logattak
egyete'rte'su~k jele'u~l.

- Ha'rmat sza'molok, me'g meggondolhatja'tok magatokat - emelte fel
hangja't Zandukeli.  - Egy!

- Apa'd a'to~lelte anya'dat.  O~ru~lni la'tszottak, hogy nem vagy ott -
mondta Pe'ter.

- Ketto"!

- A kocsma'ros a'to~lelte felese'ge't, gyereku~ket ne'zte'k mindketten.

- Ha'rom, tu"z!  - veze'nyelt Szergej Matvejevics Zandukeli.  Az o~t
eli'te'lt hangtalanul a fal to~ve'be roskadt.

- Baba, babuska - bece'zgette Pavlovszkij a kocsma'rose'k fia't.  A
kisgyermek o~nfeledten kacagott, megnyugodva fu'rta feje't az u~gye'sz
du's, meleg szaka'lla'ba.


(U'jhold-E'vko~nyv 1989/2)
Newsgroups: soc.culture.magyar