From: pna@lucy.softpro.de (Peter Nagy)
Subject: Lakatos Istva'n: Farsang (I. re'sz)
Date: Mon, 06 Apr 1992 09:54:33 GMT
Organization: SOFTPRO, Software Professional GmbH, Boeblingen, Germany

Lakatos Istva'n:


                           Farsang
                           -------

                 Fejezetek egy o~ne'letrajzbo'l



            1. A'GYU'SZO'LO' ZONGORAKI'SE'RETTEL

Gyertyaszentelo" Boldogasszony reggele'n vijjogva bomba'zta'k Etyek
nagyko~zse'g belteru~lete't a stuka'k.  E'rtelmetlen haditett volt,
aka'r ta'je'kozatlansa'gbo'l rendelte'k el, aka'r zavarosan ro~vidla'to'
strate'gia ko~vetelme'nyeke'nt.

- Nem u'gy ismerem Wo~hlert, hogy effe'le parancsot kiadott volna -
a'llapi'totta meg apa'm, aki Hitler to~bb mint sza'zharminc
ta'bornoka'nak neve't-beoszta'sa't, minden nyugati s keleti hadoszta'ly
pillanatnyi helyzete't naprake'szen sza'mon tartotta, s ami'g
ja'rathatta fe'l tucat napilapja't, hallgathatta a londoni ra'dio't,
ara'nylag hiba'tlanul tudta is.

- Nem ne'zett uta'na tala'n, errefele' testve'ri sva'bok laknak -
vitatkozott vele ha'zigazda'nk, a ko~rnye'k legtekinte'lyesebb
szo"lo"sgazda'ja, aki a to~bbi, kezdetben se tu'lzottan buzgo' ne'pi
ne'mettel egyetemben mind keve'sbe' bizakodott:  csodafegyverek vagy
e'gi csoda ezt a vila'ge'ge'st Goebbelse'k egyre hiszterikusabban
i'ge'rt ve'gso" gyo"zelme've' va'ltoztatja'k.

- Lehet - kocka'ztattam meg -, bennu~nket bu~ntetnek.

Az u't mente'n, a ja'rda'k sze'le'ig hu'zva, tetemek sza'zai hevertek.
Fo"ke'nt kutya'k, tehenek, diszno'k - a szerencse'tlenek a lecsapo'
le'gi ko~tele'kek elso" fe'lelmetes szire'nahangja'ra nemigen
rejtezhettek volna borospince'kbe, a'rkokba.  Ahogyan e'go"
ista'llo'ikbo'l, o'laikbo'l remegve kito~rtek, u'gy pusztultak
nyomorultul ne'ha'ny utcasarokkal oda'bb.  To"lu~k gondosan
elku~lo~ni'tve az emberek, felno"ttek-gyermekek.  Akiket csala'djuk
fo~lismert, ma'r az udvaron vagy a szoba'kban kiteri'tve.  Sokan azonban
- dermeszto" hideg volt -, ve'ru~kbe fagyva, u'gy-ahogy letakarva,
ko~zteru~leten me'g.  Az alig ha'romezer le'leksza'mu' Etyeken ti'zezer
meneku~lt szorongott, elso"sorban a ko~zelszomsze'd Bicske teljes
lakossa'ga.

Bicske'ro"l december ko~zepe'n kezdtek meneku~lni a ne'metek.  Anya'm
szello"ztette uta'nuk a szalont; elo"ttu~nk, a Kossuth te'ren,
visszavonula'sra ke'szu~lo"do" komor tu~ze'rek, e's u'tra ke'szen a
teljes hadiko'rha'z, su~rgo~lo"do", fekete parolis orvosaikkal.  Egy
orosz a'gyu' ko~zelgo" me'ly basszusa't ege'sz nap hallani lehetett
ma'r.

Zongora'nk az ablaksorral szemben a'llt.  Az az ostoba kamaszo~tletem
ta'madt, ja'tszom a csu~ggeteg SS-eknek valami indulo'fe'le't, hamara'bb
fo~lkerekednek ta'n.  E's ha indulo't, maga'to'l e'rteto"dik, zsido'
zeneszerzo"to"l.  Ilyen egy akadt kotta'im ko~zt, Mendelssohn
va'logatott munka'inak zo~ld ko~te'su" gyu"jteme'nye.

Fele'ig se jutottam a Schnell und beweglich-nek, amikor hallom a veranda
felo"l:  Entschuldigung, majd wunderbar, wunderbar!  Ma reggelig ne'gy
freiburgi felcser volt besza'lla'solva hozza'nk.  O"k felejtettek volna
itt valamit?  Hallom anya'mat is, nem e'rti sehogy, mit ki'va'nnak
to"le.  Kisietek, hogy tolma'csoljak.  De'lceg SS-gruppenfu~hrer a'll az
ajto'ban.

Elne'ze'su~nket ke'ri, van me'g egy-ke't o'ra'juk az indula'sig.  Oly
sze'p zene't hallott ime'nt ablakunk alatt, hogy arra gondolt, na'lunk
to~ltene' ezt a kis ido"t.  Ma'r amennyiben megengedju~k.

Bevezetem az u'riszoba'ba.

- Doha'nyzik?

- Oh, igen.

- Kis konyakot?

- Ko~szo~no~m, jo'l fog esni.

Anya'm elo"hala'ssza a palackot, e'n felnyitom a cigaretta'sdobozt.

- Ne zavartassa'k magukat, ke'rem.  De ha't hova' tu"nt a kedves hu'ga?
Vagy no"ve're?  - fordul fele'm.

- Nincs testve'rne'ne'm - va'laszolok ridegen.

- Das ist nicht mo~glich!  Elo"bb oly kedvesen zongora'zott me'g.

- Erre gondol?  - folytatom Mendelssohn karakterdarabja't.  - Az oroszok
ne'pi hangszere a balalajka, a sko'toke' a duda, a ne'meteke' ugye a
zongora?

- Ha't o~n ja'tszott?  - ne'z ra'm csalo'dottan, ma'r-ma'r du~ho~sen.

Most e'rtettem meg szege'ny rajparancsnokot.  Elke'pzelni se tudta, ha
idegen ablakon, megsza'llt orsza'gban, valami csa'bi'to' zene szu"ro"dik
ki, ne egy csinos kisla'ny, egy szerelmes asszony ujjai futka'rozzanak a
billentyu"ko~n, aki o"ra', o"ra'juk va'r, o~lelo" karjaival is nyilva'n,
hogy ko~nnyebbe' tegye a vite'z katona bu'csu'ja't etto"l az eddig
igaza'n kellemes orsza'gto'l.  Most pedig egy pelyhedzo" bajszu'
gimnazista lege'ny lapozgat fo~le'nyesen a kotta'ban.

Ku~lo~n szerencse'je annak a meggondolatlan kamasznak, hogy a bicskei
SS-hadoszta'ly nem minden gruppenfu~hrere e'rze'keli a ku~lo~nbse'get
Wagner e's Mendelssohn mu"ve'szete, szelleme ko~zt.

Cigaretta'ja't elszi'vta aze'rt, felhajtotta sietve a konyakot.

- O~n ele'g felno"tt ma'r - kapta maga'ra ko~penye't.  - Helye a fronton
lenne.  Ilyen koru' fiatalemberek na'lunk re'g haza'jukat szolga'lja'k a
hadseregben.  Eze'rt fogunk gyo"zni.  Auf Wiedersehen!

A viszontla'ta's elmaradt.  Kara'csony de'lelo"ttje'n Tolbuhin csapatai
ellena'lla's ne'lku~l bevonultak Bicske're.

Kezdtu~nk reme'nykedni:  a hadmu"veletek sza'munkra ve'get e'rtek.
Szoba'inkba, a ne'gy horogkeresztes doktortanonc helye're negyven
vo~ro~s csillagos fo"tiszt ko~lto~zo~tt.  O~ro~mu~nkre megtu"rtek
bennu~nket is a ha'zban, estig a konyha'ban, e'jjelente pince'nkben.  A
te'li tu~zelo" teteje're teri'tett matracokon ott alhattam apa'mmal,
anya'mmal, nagyanya'mmal, hu'gommal.  Oda szorult hu"se'ges
csele'dla'nyunk me'g, Ire'nke.

Tolbuhin e's Malinovszkij hadoszta'lyai ko~zben ko~ru~lza'rta'k a
fo"va'rost.  Mi'g Karl Pfeffer von Wildenbruch veze'nylo" ta'bornok
egyre ke'tse'gbeesettebben ve'dekezett, mi Bicske'n ara'nylag be'ke'sen
megvoltunk, a hozza'nk besza'lla'solt fo"tisztek egyto"l egyig a
legfelso"bb to~rzskarhoz tartoztak; jelenle'tu~k, tekinte'lyu~k
viszonylagos ve'dettse'get biztosi'tott sza'munkra a su'lyosabb
atrocita'sokkal szemben.

Apa'm ha'ta'ba az elso" o'ra'kban dobta'ras ge'ppisztolyt nyomtak ugyan,
de elo"zo" ne'met vende'geink jo'slata'val ellente'tben se ki nem
ve'gezte'k burzsuj bankigazgato'ke'nt, se Szibe'ria'ba nem hurcolta'k.
A'tki'se'rte'k a Takare'kpe'nzta'rba s kinyittatta'k vele a
pa'nce'lszekre'nyeket.  Ott o"rizte apa'm a ko~zse'gu~nkbo"l nya'ron
elhurcolt zsido'k aranyta'rgyait, e'kszereit, e'rte'kpapi'rjait.
Deporta'la'suk elo"tt ezeket - hivatalos tanu'k jelenle'te'ben - be
kellett szolga'ltatniok.  Apa'm a gondosan e's ne'vre szo'lo'an
becsomagolt ma'rka's o'ra'kat, ezu~stnemu"t, valuta't pontos jegyze'k
e's elismerve'nyma'solat ki'se'rete'ben lelku~smeretesen elrakta'rozta
e's ho"siesen megve'dte ne'metekto"l-nyilasokto'l, hogy amikorra
munkata'boraikbo'l tavasszal a csala'dok hazate'rnek majd
(reme'lheto"leg ege'szse'gesen), hia'nytalanul visszaadhassa nekik.

Most Napo'leon-aranyat, e'kszereket, mindent zsa'kokba rakatott egy ke'k
parolis o"rnagy, s a'tvitette pa'nce'lauto'ja'ba.  A bank hat
i'ro'ge'pe't u'gyszinte'n.  (Egyiket, ne'ha'ny utca'val ode'bb, ke't
liter szilvapa'linka'e'rt ma'snap visszava'lthattuk.)  Apa'm ere'lyesen
tiltakozott, akkor ge'ppisztolysorozatot lo"ttek feje fo~le' a
mennyezetbe.  Hullt kaba'tja'ra a vakolat - ezuta'n tova'bb nem
tiltakozott.

- Vojennaja kontribucija - jegyezte meg ta'rgyilagosan a csomagolo'
szerzsant.  Ami, ha jo'l e'rtette apa'm, azt jelenthette magyarul,
hadizsa'kma'ny vagy hadisarc.

Szoba'inkbo'l me'g perzsaszo"nyegeink jutottak hasonlo' sorsra; ezek
egyre'szt a T-34-esek motorha'za'ra keru~ltek, be ne fagyjon a
hu"to"vi'z e'jszaka, ma'sre'szt a tankokba, hogy otthonosabba' va'lje'k
belso" teru~k.

- Nagy szama'r volt o~n, igazgato' u'r - jegyezte meg esztendo"vel
ke'so"bb Theibsz malmos, amikor mu"ko~dni kezdett isme't a bank.  - Ha
ezt a kincset annak ideje'n fo~lsza'lli'tja Pestre vagy jo'l elrejti,
kutya se kereste volna maga'n soha.  Emeletes villa'ja lehetne most a
Ro'zsadombon, bebu'torozva, nem kellene itt gu~rco~lnie.

Apa'm va'lasz ne'lku~l hagyta Theibsz malmos megjegyze'se't, mike'nt az
akcio't ira'nyi'to' major szavait is.  Az o"rnagy folyamatosan
magyara'zott valamit csomagola's ko~zben.  Szo't se tudtunk me'g
oroszul, de mondando'ja e'rtelme az lehetett csak, tartsuk
megtiszteltete'snek, hogy a fasiszta'k ve'gso" verese'ge'hez effe'le
hazafias cselekedettel hozza'ja'rulhatunk.

Atto'l fogva, hogy a ke'k parolis ku~lo~ni'tme'ny tu'ljutott a
Takare'kpe'nzta'r kira'mola'sa'n, az eleinte kisse' fagyos hangulat
hata'rozottan szi've'lyesse' va'lt.  Anya'm, hu'gom e's Ire'nke
reggelto"l estig fo"zo~tt-su~to~tt a veze'rkarra, nyersanyagro'l - a
szu~kse'gesne'l jo'val bo"vebben - a 3. Ukra'n Front beszerzo"i
gondoskodtak.  Ha anya'm a reggelit, az ebe'det, a vacsora't
fo~lta'lalta, a ginyiral vagy kapitan sohase mulasztotta el, hogy
bennu~nket is meghi'vjon tulajdon asztalunkhoz.

Csala'dunkbo'l apa'm volt kedvencu~k.  Apa'mat ege'sz e'lete'n a't
szenvede'lyesen foglalkoztatta'k a ha'boru'k.  Kiva'lt az elso" e's
ma'sodik vila'ge'ge's.  A ra'juk vonatkozo' szakirodalmat gyu"jto~tte
e's gondosan a'ttanulma'nyozta.  Az olvasottakat kiege'szi'tette
gazdasa'gi szakismerete'vel - ko~zgazdasa'gtanhoz csakugyan e'rtett, e
te'mako~rbo"l cikkeket is publika'lt olykor megyei e's orsza'gos
ko~zlo~nyo~kben.  O" azonban amato"r hadveze'rnek tartotta me'g maga't.
Szi'vesen fejtegette nekem, egy-egy kibontakozo' u~tko~zet hogyan fog
ve'gzo"dni.  Jo'slatai meglepo"en beva'ltak ne'ha.  Ha'romszor
hallgatott ra'dio't naponta, a BBC-t, az Amerika Hangja't elso"sorban,
de fogta Moszkva't e's terme'szetesen Budapestet is, hivatala' bo'l
hazate'rve pedig o'ra'kig bu'jta a napilapokat.  Emle'kezete'ben minden
haszna'lhato' adat megragadt, a haditermele's mutato'i, a hadoszta'lyok
helyzete, a csapatok felszereltse'gi foka, harce'rte'ke, nemku~lo~nben a
fo~ldrajzi nevek.  Ahogy sza'mito'ge'p gyu"jti be s o"rzi meg az
informa'cio'kat, a sza'mtalan tudnivalo' egyse'ges ke'ppe' alakult s
e'rte'kelo"do~tt az o" agya'ban is.

Ko~vetkeze'ske'pp a tengelyhatalmak gyo"zelme't kezdetto"l
elke'pzelhetetlennek tartotta.

Vende'geinket azzal ho'di'totta meg, hogy amikor ne'ha'ny orosz (s
ukra'n) szo' pa'r nap mu'lva ra'ragadt, meg-megke'rdezte to"lu~k:

- Ggye tu~ ragyilszja (hol szu~lette'l), Pavel Georgijevics?

- Kaszimovban - felelte Pavel Georgijevics.  - Kaszimov, Kaszimov -
isme'telte so'hajtva.

- A', Kaszimov - csillant fel apa'm szeme.  Emle'kezett azonnal, mikor,
milyen u~tko~zetet vi'vtak ott.  E's ma'r sorolta is a ko~zeli
folyo'kat:  Oka?  Moksa?  Majd a ko~rnye'k va'rosait:  Murom?  Gusz
Hrusztalanij?

- Da, da - lelkesedett a lejtyenant, potyogtak a ko~nnyei, hogy szu"kebb
szu~lo"haza'ja ismero"s neveit a barba'r Bicske'n viszonthallja.

- E's te, Valentyij Alekszejevics?

- Kurszki vagyok - u~to~tt melle're bu~szke'n az affcir.

- Szejm, Donyec - kezdte apa'm isme't a folyo'kkal.  - Obojany, Szudzsa,
Lgov - folytatta a va'rosokkal.

Elismero" csoda'lkoza's morajlott az asztal fo~lo~tt, a tisztek apa'm
nyaka'ba borultak.

- Erre inni kell - o~lelgette'k, lapogatta'k.

Apa'm emle'kezete a'llando'an szeme ele' feszi'tett hadite'rke'p volt
csakugyan.  U'jsa'gjait Cholnoky Jeno" Nagy ke'ziatlasza'val egyu~tt
szerette olvasni, e's ha pa'r percig csupa'n elto~prengett a
csapatmozdulatok bonyodalmain, a frontvonal ke'pe't igen hosszu' ido"re
meg tudta jegyezni.

- Kis tu~relem me'g, Sztyepan Sztyepanovics - e'rze'kenyu~lt el a
sokadik poha'r vodka uta'n a ha'la's ginyiral-lejtyenant.  - U'je'vre
visszafoglaljuk nektek Budapestet, azta'n megyu~nk tova'bb.  Te pedig
felto~ltheted megint sok-sok burzsuj pe'nzzel a bankodat.

- Hazafele' nem erre jo~vu~nk - tette hozza' jo'indulatu'an a ke'k
parolis major.

Ma'ske'nt alakultak a dolgok, sajnos.

Hitler komolyan gondolta, hogy megve'dheti fo"va'rosunkat.  Amikor
bela'tta, hogy a nagy nyugati a'tto~re's nem sikeru~lt, hogy Model,
Manteuffel e's Sepp Dietrich ve'gke'pp kudarcot vallott kara'csonykor az
Ardennekben, legala'bb a Duna'ntu'lon sikereket akart fo~lmutatni.
Manteuffel ba'ro't e's Modelt visszarendelte a Rajna mo~ge', akkori
kedvence't, Sepp Dietrichet pedig, ezt a veze'ri szavai szerint
"bruta'lis, belevalo' ficko't", utolso' elit alakulata, a 6.
SS-pa'nce'loshadtest e'le'n a'tira'nyi'totta Magyarorsza'gra.

Mi'g a veze'rkari re'szleggel mi, a ko~zeli bu'csu' alig va'rt
reme'nye'ben, elke'peszto"en du's asztalunkna'l naivan koccintgatunk, a
Felvide'k ira'nya'bo'l e's a Balaton mello"l meglepete'sszeru"en ero"s
ne'met ellenta'mada's indul, hogy a Budapestet fojtogato' 2. e's 3.
Ukra'n Front ostromgyu"ru"je't sze'tzu'zza'k.  Janua'r 12-e'n ke'zre
keri'tik Pilisszentkeresztet, 20-a'n viszszafoglalja'k Dunapentele't.
Bicske'n ko~zelro"l halljuk isme't az a'gyu'szo't.  Fe'lo", hogy amint
Sze'kesfehe'rva'rra, ide is bevonulnak u'jra az SS-ek.

Tolbuhin ekkor kiu~ri'tteti az ege'sz ko~zse'get.  Egy sza'l ruha'ban,
te'rdig e'ro" ho'ban, ha'tizsa'knyi e'lelemmel i'gy keru~lu~nk a
javare'szt sva'b Etyekre, ott hu'zo'dunk meg, nyolcezredmagunkkal az
alig ha'romezer lakosu' ko~zse'g borospince'iben, pajta'iban,
sze'napadla'sain.

Ko~zben Lengyelorsza'gbo'l, a De'l hadseregcsoport e'le'n, mege'rkezik
Wo~hler gyalogsa'gi ta'bornok; Sepp Dietrichhel, az SS-Totenkopf e's
Wiking pa'nce'loshadoszta'lyokkal Buda fele' to~r.

Etyekto"l Bia'ig tudni ve'lte'k, Otto Wo~hler nem na'ci.  Sza'lasie'kkal
go"go~sen, foghegyro"l ta'rgyal - ha ta'rgyal.  A hadi dolgokban
ta'je'kozott e's ara'nylag ko~ru~ltekinto" ta'bornok sohase ko~vetett
volna el oly elemi hiba't, hogy ne'met repu~lo"ket ne'pi ne'metek
se'relme're vet be.

Eze'rt e'rte va'ratlanul a ko~zse'get - mindnya'junkat - a
le'gita'mada's Igaz, a helyse'g nemcsak velu~nk, bicskeiekkel volt
agyonzsu'folva Mellettu~nk az iskola'ban egy orosz ku~lo~nitme'ny pa'r
sza'z, to~bbnyire sebesu~lt ne'met hadifoglyot o"rzo~tt.

- Az oroszoknak szo'lt volna a bomba'za's?  - tu"no"do~tt apa'm Etyeken
- Vagy a ne'met katona'knak, hogy hitszego"-gya'va'n meg merte'k adni
magukat?  Esetleg mindnya'junknak:  bizonyi'tando', kora'nt sincs ve'ge
a ha'boru'nak, itt vagyunk me'g?

Borosgazda ha'zigazda'nk is Sepp Dietrich bosszu'ja't gyani'totta az
indokolhatatlan akcio' so~te't ha'ttere'ben.

E'n, amikor a stuka'k baljo's motorzu'ga'sa't meghallottam, valahol
tizedik szomsze'dban ja'rtam e'lelembeszerzo" ko~ru'ton.  Akadt ne'ha'ny
ismero"s, apa'm u~gyfelei, akikto"l ne'mi ko~lcso~nlisztet, krumplit
reme'lhettu~nk.

Futottam le'lekszakadva a legko~zelebbi pince'be.  Ma'r e'szleltem is az
elso" ge'pfegyversorozatok tompa kopoga'sa't, a repeszbomba'k e'les
becsapo'da'sait.  Az utolso'k egyike e'rte a dala'rdavezeto" fatal
ka'ntor ha'za't; az o" pince'je'ben, pontosabban le'pcso"k alo'l nyi'lo'
kamra'nyi zo~ldse'gta'rolo'ja'ban sikeru~lt megbu'jnom.  Az e'pu~let
u~res volt, a ha'ziak - malenykaja rabota:  kicsi robot - sa'ncot a'stak
a ko~zse'g sze'le'n.  A te'li re'pa'k homoka'gya'n, alma'srekeszek,
hordo'ska'poszta'k oltalma'ban ketten kuporogtunk.  Velem egykoru',
ve'zna fiu'cska surrant elo"ttem az oltalmat ki'na'lo' rakta'rba, arca't
alig tudtam kivenni a csukott lemezajto' mo~go~tt, a fe'nyritka
homa'lyban.

A repu~lo"bomba felte'pte az ajto't, hallottuk:  cserepek omlanak
du~bo~ro~gve, teto"gerenda roppan, de a ge'pek zu'ga'sa ta'volodott
ma'r.  Meneku~ltu~nk a szabad levego"re, el ne za'rja kija'ratunkat a
ra'nk omlo' teto".  Az udvaron me'szpor kavarog me'g, a nagyszoba utcai
fala ja'rda'ig leroskadva, tu"z nincs azonban, az ablaksorral szemben,
szila'nkokra zu'zott bu'torok ko~zt, nyitott fedelu", barna zongora a'll
se'rtetlenu~l.  Az ugyancsak tala'latot kapott szomsze'd iskola'bo'l az
orosz o"rse'g ka'romkodva tereli kifele' a hadifogoly ne'meteket.
Legto~bbje sebesu~lt, bottal, u~gyetlenu~l a'csolt manko'val
va'nszorognak, sza'nalmas batyuikat legto~bben a fo~ldo~n hu'zza'k maguk
uta'n.

Az ide'tlen kamasz, aki voltam, az elo"bbi megra'zko'dtata'sto'i
zavartan, a'tga'zol a to~rmele'keken s nem tudva, mit tesz, a
zongora'hoz u~l.  A tarto'n kiteri'tett kotta:  Die populaersten
russischen Volkslieder; a tani'to' u'r, u'gy la'tszik, felke'szu~lt az
u'j vende'gek fogada'sa'ra.  Remegve, idegesen ma'r ja'tszom is, amit
la'tok elo"ttem, a volgai hajo'vontato' muzsikok szomoru' dala't, az Ej
uhnyemet.

Pinceta'rsam kezemre csapja szinte a zongora fo~dele't.

- Csak ezt ne!  Ba'rmit, csak ezt ne!

Dadogva mondja, maga'nki'vu~l valamilyen fe'lelmetes emle'kto"l.  Eddig,
mint kutya a gazda'ja't, u'gy ko~vetett.  Magam se sokkal ba'trabban ra'
se ne'ztem azonban.  Most szembe kellett fordulnom vele.




                2. DALOK MENDELSSOHN NE'LKU~L

A 3. Ukra'n Front elo"o"rsei december ko~zepe'n le'pte'k a't a va'li
ja'ra's hata'ra't.  Ellena'lla'sba nem u~tko~ztek.  A Szent
La'szlo'-patak hulla'maival T-34-eseik ara'nylag ko~nnyen megbirko'ztak,
a ne'metek addigra visszahu'zo'dtak Balaton melle'ki a'lla'saikba.  A
Szta'lin-orgona'val felszerelt ja'rmu"vek o~t perc mu'lva ma'r a falu
ko~zepe'n du~bo~ro~gtek.  Bicske ko~zele'ben, erdo"s dombsor alja'n
feku~dt ez a falu.  A tankokat gyalogsa'g ko~vette.  Nyomukban a
Berija-briga'd ku~lo~ni'tme'nyesei.

- Na'latok hogy to~rte'nt?

- Hozza'nk valamivel ke'so"bb vonultak be - mondtam.

- Ta'volabbi ce'ljuk Bicske volt, amelyet parancs szerint menetbo"l
kellett elfoglalniok - va'laszolta pinceta'rsam, a ka'ntortani'to'
me'szporos zongora'ja'ra ko~nyo~ko~lve.

A fiu't Csillagos A'da'mnak hi'vta'k, esztendeje me'g ugyanabban a
kisva'rosban ve'geztu~k tanulma'nyainkat.  Ko~zelebbro"l azido"ta'jt
alig ismertu~k egyma'st; e'n gimna'ziumba ja'rtam, o" kereskedelmibe.
Felszi'nes kapcsolatunk heti zongorao'ra'inkon kezdett alakulgatni.
Ko~zo~s zenemesteru~nk elo"ttem to~bbnyire vele foglalkozott.
Leckefeladatait i'gy akaratlanul sokszor ve'gighallgattam.

A'da'm apja Ma'ramaros e's Beszterce-Naszo'd va'rmegye
hata'rvide'ke'ro"l sza'rmazott, ruszin csala'dbo'l, valami Dorna nevu"
telepu~le'sro"l vagy folyo' melle'ki tanya'ro'l.  Ifabb e'veiben
szervezett munka's volt, fia szu~lete'se elo"tt iparos dalko~ro~k lelkes
tagja.  Trianon uta'n a'ttelepu~lt a marade'k orsza'gba, to~bb
duna'ntu'li kisva'rosban pro'ba'lgatva szerencse'je't, i'gy lett e
szu~lo"helyemhez ko~zeli falucska patkolo'kova'csa.

Arra va'gyott, fa'bo'l tisztviselo"t neveljen, vagy tani'to't legala'bb.
U'riembert mindenesetre.

- Tani'tsa meg zongora'zni a gyereket - a'lli'tott be pa'r e've o~reg
tana'romhoz.  - Nem akarok Liszt Ferencet faragtatni belo"le, annyi
pe'nzem nincs.  De e'vza'ro'ra tudjon ne'ha'ny csinos keringo"t, sze'p
kis re'szleteket hi'res opera'kbo'l, hogy ha meghi'vja'k jobb
ta'rsasa'gba, odau~lhessen ahhoz a hangszerhez.  Ma'ske'nt ne'znek ra'
mindja'rt.  Elo"segi'ti e'rve'nyesu~le'se't, ha a jegyzo"kisasszonyok az
o" ki'se'rete'vel e'nekelnek.

- Vagyis hagyjam az unalmas Bachokat, a ska'la'ztata'st - ne'zett ra'm
bocsa'natke'ro"en kedves tana'rom, amikor elmese'lte nevezetes
tala'lkoza'sa't az ido"sb Csillagossal.  - Mit tehettem?  Szege'ny ember
vagyok, fo~l kell nevelnem ke't fiamat, ra'szorulok Csillagose'k
honora'riuma'ra is.  Ha nem va'llalom, viszi ma'shoz csemete'je't.  De
mi maradjunk csak a ha'romszo'lamu' invencio'kna'l e's a partita'kna'l.

A'da'm bara'tom - szerencse'je're - nem volt botfu~lu".  Atyja se, csak
egyszeru" ember, akinek i'zle'se't azok a re'gi-re'gi dala'rda'k,
ace'lhangu' ko'rusok alaki'totta'k; nagyon ke'tes szi'nvonalu' mozgalmi
no'ta'ikkal to~bbnyire rossz, ne'ha azonban jo' ira'nyba is.

A gyerek ju'niusi no~vende'khangversenyu~nko~n a Hazate'ro" vida'm
fo~ldmu"vest ja'tszotta, andante moderato'ban, durva'bb melle'u~te'sek
ne'lku~l.  Az elo"ada'st lanyha taps ko~vette, az o~reg Csillagos
fe'nylett a boldogsa'gto'l, jutalmul egy bicskei o~zvegyasszonyto'l re'z
gyertyatarto's, fekete piani'no't va'sa'rolt fia'nak.  A tekinte'lyes
hangszert lovas szeke'ren sza'lli'totta'k erdo"sze'li falujukba, a
kova'cslaka's fo" di'sze s bu~szkese'ge lett azontu'l.

Kamaszkorom ideje'n szerettem kere'kpa'rozni.  Nagyvaka'cio'im nyarain
gyakran pattantam nyeregbe, olykor fe'l napra eltu"ntem otthonro'l.
Ada'me'k faluja'ban az erde'sz kisla'nya'hoz fu"zo~tt gyenge'd
kapcsolat, ja'rtuk az erdo"t, szeli'di'tett o"zeket etettu~nk,
bara'tkoztunk a ro'ka'kkal.  Visszau'ton be-bete'rtem Csillagose'khoz.

Ilyenkor, ne'mi unszola'sra, odau~ltem csala'di hangszeru~kho~z,
csiszolgattam az ifu' Ada'm zenei mu"veltse'ge't, aki a kedves,
gondtalan, fu~lbema'szo' darabokat szerette e's Sindingben, Griegben,
Csajkovszkijban ve'lte megtala'lni a zongorairodalom csu'csait.  E'n -
sokkal jobban ja'tszottam na'la - pro'ba'ltam a fu'ga'k e's a barokk
szvitek ira'nya'ba terelni bizonytalankodo' i'zle'se't.  Csillagos
mester o~ru~lt bara'tsa'gunknak, nem ha'tso' gondolat ne'lku~l;
felese'ge'nek sokszor fejtegette, hasznos ez az ismeretse'g, re'vemen
fia, ha elve'gezte a kereskedelmit, bekeru~lhet gyakornoknak apa'm
bicskei bankja'ba.

O"sz eleje'n ja'rtam otthonukban utolszor.  Akkor, ko~zelgett ma'r a
front, megszakadt kapcsolatunk pa'r ho'napra.

- Az oroszok na'lunk is elsza'lla'solta'k magukat - mese'lte Ada'm
Etyeken -, jo'kedvu" ta'rsasa'g e'rkezett, ne'mileg ittasan, de anna'l
bara'tsa'gosabban.  Apa'm, emli'tettem tala'n, ruszin faluban
szu~letett, gyermekkora'ban megtanult ukra'nul, ido"so~dve is to~rte
me'g a nyelvet, o" lett a falu tolma'csa.  Tiszte ne'mi kiva'ltsa'ggal
ja'rt, laka'sunk udvari szoba'ja't megtarthattuk, a lege'nyse'g
asztala'na'l jo'llakhattunk napra nap.

- Ahogy mi - vetettem ko~zbe, mialatt a fu~sto~lgo" ko~zse'gen a't
siettem ideiglenes sza'lla'somra, szo"lo"sgazda ismero"su~nkho~z,
megnyugtatni mielo"bb reszketo" szu~leimet:  e'letben maradtam.

- Legfo"ke'pp azonban innunk, azaz vedelni kellett - folytatta bara'tom.
- Szta'lin, Vorosilov ke're'se're, engede'lyezte:  bevete's elo"tt
minden harcost megillet egy deci vodka.  "Etto"l ba'trabbak az emberek.
" A rendeletet ele'g ta'gan lehetett e'rtelmezni.  Pe'lda'ul ta'mada'sra
reggel, de'lben, este ke'szen kellett a'llni, ennek megfelelo'en a
ba'torsa'g percre sem ernyedhetett.  Na'lunk sem ernyedt.

Anya'm ra'ntott levest fo"zo~tt vende'gemnek.

- A vigalom estefele' igen magas fokra ha'gott.  Legnehezebben azt
viseltem el, hogy ke't szerzsant o~ko~llel verte a piani'no'
billentyu"it.  Szeli'den ko~ze'ju~k furakodtam, e's ja'tszani kezdtem
egy orosz ne'pdalt:  i'gy kell ba'nni az ilyen hangszerrel, sugalltam.

- Zieht fest an, zieht fest an - du'dolta sva'b ha'zigazda'nk az
egyetlen orosz ne'pdalt, amelyet ismert, me'g az elso"
vila'gha'boru'bo'l.  Persze ne'metu~l csak.  Mellesleg, ne'ha'ny e've,
sla'gerdarabja volt a berlini, be'csi ra'dio'nak is, amikor magasan
ragyogott a szovjet-me'met bara'tsa'gi szerzo"de's csillaga.

- Igen, ezt ja'tszottam - so'hajtott A'da'm.  - A szoba'ban temeto"i
csend ta'madt.  A nagy szaka'llu' Alekszandr Ivanovics tenyere'be
temette arca't, Lev Zaharovicsnak hullt a ko~nnye.

- Haraso', haraso' - to~rt ki a tetsze's.  O~lelgettek, simugattak, meg
kellett isme'telnem ha'romszor a produkcio't.  Sehogy sem akartak
elengedni.  De ke'so"re ja'rt, sikeru~lt a'tszo~kno~m aludni ve'gre
kisszoba'nkba.  Alig bu'jtam a'gyba:  gra'na'tostermetu", pirospozsga's
o'ria's no" a'lli'tott be, fo"hadnagyi rangot viselt, ha jo'l
emle'kszem.  Anya'mmal, apa'mmal e'rtetlenu~l ne'ztu~k, mit akarhat.
Fo~le'nyes mosollyal odavetette, ne zavartassuk magunkat, o" is fa'radt.
Lavo'r vizet helyezett vo~ro~slo" ka'lyha'nkra, ledoba'lta ruha'it,
ve'gigdo~rzso~lte maga't szappannal, szivaccsal teto"to"l talpig, azta'n
felhajtotta takaro'mat, e's anyaszu~lt meztelenu~l melle'm feku~dt.
Elo"bb azonban kihu'zta revolvere't bo"rtokja'bo'l e's tre'fa ne'lku~l
meglengette orrom alatt.

- A mu"ve'szeket mi megbecsu~lju~k - tolma'csolta szavait engedelmesen
apa'm.  - Eze'rt nem guri'tom le a ko~lyko~t a sezlonro'l, elfe'ru~nk
rajta ketten.  De nem ilyen gyerekekhez vagyok szokva.  Ha fe'lree'rti a
helyzetet e's hozza'm nyu'l, keresztu~llo~vo~m, mint egy kutya't.

- Ezt mondta, azzal bal oldala'ra fordult, ma'r aludt.  E'n meg se
mertem moccanni, aze'rt valahogy elnyomott az a'lom, izgalmas nap a'llt
mo~go~ttu~nk.

- Izgalmas a'lmod is lehetett.

- Aka'rmilyen, ele'g ro~vidre sikeru~lt.  E'jfe'lta'jban beru'gta'k az
ajto't, jo~tt az ime'nt emli'tett du's szaka'llu', jo'torku' Alekszandr
Ivanovics e's Lev Zaharovics.

- Artyiszt, artyiszt!  - kurjongattak.  - Gyere, te mu"ve'sz, muzsika'lj
neku~nk.

Ka'bultan tiltakoztam, a puce'r barisnya csak morgott valamit, azta'n
legyintett, nemigen e'rdekelte tova'bb a dolog.  A hatalmas Alekszandr
Ivanovics Pavlovszkij ekkor o~lbe kapott s egy sza'l ha'lo'ingben bevitt
maguk ko~ze' a nagyszoba'ba.  Ott magasra ha'gott ma'r a hangulat, az
asztalon demizsonnyi to~me'ny szesz e's kiu~ru~lt borosu~vegek szerte a
szo"nyegen.  La'nyok is u~ltek ko~ztu~k, nem a maguk jo'sza'nta'bo'l.
Egyikma'sikuk fel akart pattanni, ilyenkor visszalo~kte'k o"ket.  A
ta'rsasa'g valamilyen Zseleznya'k nevu" ho"s partiza'nro'l e'nekelt.

- Nem e'pp a li'ra me'lyvila'ga - vetettem ko~zbe.

- O"k se lehettek elragadtatva to"le, eze'rt ku~ldtek e'rtem.  U'gy
mezi'tla'basan azonnal a piani'no'hoz u~ltettek:  valamelyest
megnyugodtam.  Elo"bb a'tvillant agyamon, hogy nem egye'b ce'lra
kellek-e nekik, hiszen tudod, akadnak marcona fe'rfiak, akik nem a
la'nyokat, inka'bb a fiu'kat kedvelik.

- Muzu~ka, muzu~ka!  - veze'nyelt Lev Zaharovics.

- Sejtettem, aligha Mozart zene'je're va'gynak.  Megtanultam re'gebben a
Sztyenka Razint, azzal kezdtem.  Fe'l percig se ko~to~ttem le o"ket.

- Nyet, nyet - kiaba'lta'k.

- Csajkovszkijjal pro'ba'lkoztam.  Belefogtam a Dumka'ba.

- Nyet!

- Repertoa'romon tartottam a Kamarinszkaja't is.  De vagy tu'l
va'laszte'kos darabnak e'rezte'k, vagy e'n ja'tszottam nagyon
vontatottan, fenyegeto"en do~ro~mbo~lni kezdtek az asztalon.

- A gyorsabb tempo'kkal mindig hadila'bon a'llta'l - szo'lalt meg
be'nnem a szake'rto".

- Lehet.  Az Ej uhnyem szerencse're largo sostenuto, i'gy hiba'tlan
ido"me'rte'kben adtam elo".  Amint elso" i'zben, tu~ste'nt me'ly cso~nd
ta'madt.  Azta'n e'nekelte'k uta'nam o~nfeledten.  Leghangosabban a
szaka'llas Alekszandr Ivanovics Pavlovszkij e'nekelt.  Azaz bo~mbo~lt
inka'bb.  Sajnos, az ege'sz dal o~sszes va'ltozata'val se tart o~t
percne'l tova'bb.  Ve'ge're e'rtem.  Azt hittem, tudoma'nyomnak is.  De
a vende'gse'g, mine'l szomoru'bbnak bizonyult a zene, anna'l e'le'nkebb
lett.  Ko~veteIte'k ma'sodszor, harmadszor.  A ha'tte'rben ezalatt
eldurvult a kede'ly.  A kis konyhai munka u~ru~gye'n odaterelt
la'nyokkal ero"szakoskodtak ma'r, sikolyok, zokoga's hallatszott ha'tam
mo~go~tt.  Ijedten megfordultam volna, hogy la'ssam, tulajdonke'pp mi
to~rte'nik a gyertya'k alig megvila'gi'totta fe'lhoma'lyban.  Akkor,
cso~ppet se szeli'den, a kottatarto'ba u~to~tte'k homlokomat.

- Ej uhnyem - bo"go~tt a ta'rsasa'g.  Jevgenyij Mihajlovics Potapov
elragadtatva belelo"tt a vitrinbe.  Isme'telnem kellett a vontato'dalt,
azta'n u'jra s u'jra.

- Krisztusom, ne ba'ntsatok!  - ez a szomsze'd Bo~zsike hangja volt.

- Da zsivijot Szta'lin!  - harsant fo~l a szekre'ny mello"l.  Poharak
csendu~ltek, vodka csobbant.  - Igya'l te is a nagy Szta'lin
ege'szse'ge're - nyomta'k az u~veget Bo~zsike sza'ja'hoz.  Bo~zsike
fuldoklott.

- Kinyitotta'k eko~zben az ablakukat, mert nagyon melege lett a vi'g
csapatnak.  Odakint fagyos za'por zuhog, a'llapi'tottam meg.  A hirtelen
te'l csak jo' he'ttel ke'so"bb ko~szo~nto~tt be na'lunk.

- Tova'ris Molotov!  - Mi'g a friss eso"szag ela'radt a szoba'ban, ra'
is poharat kellett u~ri'teni.  Azuta'n a Politikai Bizottsa'g to~bbi
tagja'ra, azuta'n sorban a genera'lisokra:  Vorosilovra, Tolbuhinra,
Malinovszkijra.

- Ivan Jefmovics, mit akarsz?  Irgalmazz, az istene'rt - unokano"ve'rem,
Zso'f ko~nyo~rge'se't hallottam.  Itt lenne o" is?  Ujjaim a
billentyu"zeten megdermedtek.  Hideg bort csorgattak nyakamba.

- Muzu~ka, muzu~ka!

- Egy gopakot kezdtem fe'lo~nki'vu~letben.  Ha'tba vertek.

- Ej uhnyem - ko~vetelte'k.

- Az Ej uhnyemet ki'va'nta'k hallani, semmi ma'st, csak azt.
Ja'tszottam, csak azt, e's bo"gtem.  Ekkor, jobbra to"lem, kiva'go'dott
az ajto'.  Le'legzetem is ela'llt.  Hosszu', fekete perzsabunda'ban,
keze'ben csorgo' esernyo"vel, A'gota kisasszony jelent meg haragosan.
Mo~go~tte re'mu~lt apa'm.  A'gota kisasszony volt falunkban a
postamester, az elo"kelo" viselkede's, a ta'rsasa'gi jo' modor, az
elegancia mintake'pe.  O~tvenes e'vei ko~zepe'n ja'rt akkor, fiatal
a'rva la'nyke'nt keru~lt falunkba s amio'ta csak emle'kszem ra',
reggelto"l estig a postahivatal u~vegablaka mo~go~tt u~lt.  Ott u~lt
ma'r az elso" vila'gha'boru' elo"tt, azido"ta'jt gyu"ru"s
menyasszonyke'nt me'g.  A bi'ro' Da'vid fia udvarolt neki.  A
fiatalember elesett az isonzo'i csatate'ren.  A hala'l hi're're A'gota
kisasszony benyitott apo'sjelo~ltje'hez, e's be'rbe vette a halott fu'
lege'nyszoba'ja't a ha'z ha'tso' traktusa'ban.  Megva'sa'rolta ke'so"bb
a lakre'sz ige'nytelen bu'torzata't, a fiu' a'gya't, asztala't,
szekre'nye't, a falra a ho"si halott katonaruha's fe'nyke'pe keru~lt.
Etto"l fogva semmi nem va'ltozott a szoba'ban, itt lakott A'gota ne'ni
purita'n egyszeru"se'gben harminc e'vig.  Fe'rfi to~bbe' nem
ko~zeledhetett hozza', hu"se'ge't Da'vid ira'nt mego"rizte e'lete
ve'ge'ig.  Maga'ra alig ko~lto~tt, kive've ruha'zata't, amely ha nem
ko~vette is a hivalkodo' divatot, tiszta volt, finom, tarto's, falusi
viszonylatban mindenesetre a nagyva'ros le'gko~re't ide'zo".  Igen
ta'voli rokonsa'ga'val nemigen a'polt benso" kapcsolatot, ke't
unokahu'ga fehe'rva'ri csala'dja'val csak:  szere'ny fizete'se nagyobb
re'sze't az o" kelengye'ju~kre rakta fe'lre s e'vi osztale'kot fizeto"
re'szve'nyek forma'ja'ban a Bicskei Takare'kpe'nzta'rra bi'zta
gyu~mo~lcso~ztete'su~ket.

- A'gota'nk minden janua'rban megkeresett bennu~nket - ege'szi'tette ki
az elbesze'le'st apa'm.  - Osztale'ka't sose vette fo~l, u'jabb
re'szve'nyekbe fektette.  Tudott ba'nni a pe'nzzel.  A'm tartok to"le,
ha most bevezetik na'lunk is a bolsevizmust, a re'szve'nypiac zimanko's
ido"k ele'be ne'z.

- Irci e's Pirci, i'gy hi'vta'k Feje'r va'rmegye legcsu'nya'bb
ikerpa'rja't - kezdte megint A'da'm.  - La'ngvo~ro~s haju', minden
falumbe'li fiu'na'l fejjel magasabb, deszkasova'ny la'nyok voltak,
e'vro"l e'vre A'gota ne'nine'l to~lto~tte'k unalmas vaka'cio'ikat.  De a
Kisasszony sehogy se tudta fe'rjhez adni o"ket, nem akadt fiatalember,
aki egya'ltala'n udvarolni mert volna nekik.  Pedig Irci-Ire'nnek cs
Pirci-Piroska'nak ma'r-ma'r mindegy lett volna, ki ko~ti be feju~ket.
Most a kara'csonyi szu~nido"t is szereto" nagyne'nju~kne'l to~lto~tte'k.

- A'da'm, azonnal tolma'csoljon nekem - fordult A'gota ne'ni apa'mhoz.

- Ke'rdezze meg ezeket, ki ko~zo~ttu~k a fo"no~k.

- Az e'nekle's abbamaradt, fe'lbehagytam az Ej uhnyemet, mintha a
la'nyok se sikoltoztak volna a sarokban - folytatta az ifabb A'da'm.  -
Do~bbenetes csend ta'madt, a szo"nyegen hevero"k felu~ltek, az
asztalna'l poharazo'k talpukra pattantak.

- Mit akar ez a szeme'ly?  - ke'rdezte szigoru'an Fjodor Fjodorovics
Beliasvili; o" volt a major, akivel a Kisasszony besze'lni o'hajtott.

- Mondja meg nekik, Ada'm, hogy sze'gyellje'k magukat.  Olyan la'rma't
csapnak, hogy nem tudok aludni to"lu~k.  E's kita'rja'k me'g az
ablakokat is, to"lu~k zeng az ege'sz utca.  Illik ez?

- A Kisasszony tisztelettel arra ke'ri o~no~ket, hajtsa'k be kisse' az
ablakot, mert zavarja o"t az e'nekle's - enyhi'tett valamit apa'm A'gota
ne'ni indulatos szavain.  Ro~hej hulla'mzott ve'gig a szoba'n.

- Nem tudsz aludni, ba'buska?  Gyere, jut neked is egy poha'rral, atto'l
horkolsz reggelig.

- A parancsnok szi'vesen la'tna' A'gota ne'ne'met vende'gszereto"
asztalukna'l - fordi'totta apa'm nem kis diploma'ciai e'rze'kkel a major
szavait.

- Tudhatna', A'da'm, uta'lom a szeszt, megvetem a re'szegeket.  Azt
ke'rdezze meg etto"l a mela'kto'l, hogy hi'vja'k.

- Az o"rnagy fe'lelmetesen elmosolyodott.  - Da zsivijot Lavrentyij
Pavlovics Berija!  - Fo~lemelt egy csordultig to~lto~tt poharat, egy
ma'sikat a Kisasszonynak nyu'jtott.  A'gota ne'ni ridegen elfordult.

- Nem iszol a mi marsallunk ege'szse'ge're?  - ke'rdezte Fjodor
Fjodorovics Beliasvili.  - Nyanya, u'gy la'tszik, te a ne'p ellense'ge
vagy.

- Azt hiszem, tudom, ki ez a Beliasvili - szaki'totta fe'lbe A'da'm
bara'tom to~rte'nete't apa'm.  -- Ha gru'z e's ke'k parolit viselt,
akkor o" ra'molta ki ke'so"bb a Bicskei Takare'kpe'nzta'rt.  A to~bbi
tiszt nem nagyon kedvelte.

- Ke'k parolit viselt - ero"si'tette meg Ada'm.  - A Kisasszony apa'm
a'ltal azt tudakolta to"le, ki az a Berija, akinek ege'szse'ge're innia
kellene.

- Csakugyan, kicsoda?  - ke'rdeztem bara'tomat az etyeki konyha'ban.

- O~rdo~g tudja, sohase hallottam ro'la - va'laszolta A'da'm.  - A major
mindenesetre igen du~ho~s lett.  Atto'l-e, hogy a kisasszony meg merte
ke'rdezni, ki az a Berija, vagy atto'l, hogy nem volt hajlando'
koccintani vele, sejtelmem sincs.  Annyit la'ttam csak, pohara'nak
tartalma't A'gota ne'ni arca'ba loccsantja.

- Paraszt!  - csattant fel A'gota kisasszony, majd pillanatnyi
gondolkoda's uta'n ra'jo~tt, ezt az egy, egyetlenegy, szo't o" is tudja
oroszul; hala'los se'rte'snek sza'nva megisme'telte ha't oroszul:  -
Muzsik!

- Az o"rnagy elvo~ro~so~do~tt, apa'mban maradt annyi le'lekjelenle't
azonban, hogy ko~zbevesse gyorsan:  a Kisasszony orosz kiejte'se sok
ki'va'nnivalo't hagy maga uta'n; e'nnekem akarja mondani, muzu~ka!
Vagyis hogy ja'tsszam tova'bb azt a gyo~nyo~ru", gyo~nyo~ru" ne'pdalt.
Leu~to~ttem tu~ste'nt a d-moll akkordot.

- Ne kalimpa'lj nekem itt, mert agyonva'glak!  - fo~rmedt ra'm a
Kisasszony.  Azzal esernyo"je'vel akkora't csapott az asztal sarka'n
a'llo' pa'linka'su~vegre, hogy a ka'lyha'ig repu~lt.

- Eej uhnyem - zu'gott fel a szoba.

- A'gota ne'ni!  - jajdult el a sarokban egyik la'ny.  Ircike volt, akit
bizony nemigen kellett ra'besze'lni, hogy egyu~tt mulasson a
katona'kkal.  Ve'gre, to~ro"do~tt vele valaki.  Mello"le, ugyancsak
zila'lt ruha'ban, Pircike ta'pa'szkodott fo~l e's rosszat sejtve
nagyne'nje'hez futott.

- Sze'gyentelen szajha'k!  - meredt ra'juk ko"ve' dermedve a
Kisaszszony.  Hatalmas pofont adott Ircinek is, Pircinek is.  -
Takarodjatok haza!

De ezt megsokallta ma'r Beliasvili.  Az o~nfeledt kompa'nia'ban egyedu~l
rajta nem la'tszott, hogy re'szeg.  - Kekelidze, Zandukeli hadnagy -
adta ki gu'nyos parancsa't.  - Jelenle'vo" no"szeme'ly megse'rtette az
Elha'ri'ta'si To~rzs me'lto'sa'ga't.  Tani'tsa'tok tisztesse'gre.

- Ke't rendetlen o~lto~zetu" gru'z pattant fel a kerevetro"l, Nyikolaj
Andrejevics Kekelidze e's Jevgenyij Mihajlovics Zandukeli kite'pte'k a
Kisasszony keze'bo"l az esernyo"t, majd karja't csavarta'k ha'tra.
A'gota ne'ni azonban me'g tartotta maga't.

- Ki az elo~lja'ro'tok, te haramia?  Nektek az a ko~telesse'gtek, hogy
ha'boru'zzatok, nem hogy zaklassa'tok a falut.  Vedd tudoma'sul, me'g ma
panaszt emelek ellenetek.  Ha kell, i'rok Moszkva'ba, Szta'linnak is.

- Apa'm ezt nem merte ma'r tolma'csolni, ke'so"bb mese'lte, mit va'gott
Fjodor Fjodorovics ke'pe'be a Kisasszony.

- Muzu~ka!  - rivallt ra'm Beliasvili.  Behunyt szemmel ja'tszottam a
volgai vi'zizene't.  Mo~go~ttem, hallottam, blu'z reped, szoknya hasad.
Halkan zu~mmo~go~tt a ki'se'ro" ko'rus.

- Maguknak elment a jo'zan eszu~k - suttogta me'g halkabban A'gota
ne'ni.  Apa'mat kilo~kdo~ste'k a szoba'ho'l.  E'n vertem a
billentyu"ket.

- Mi Atya'nk, ki vagy a mennyekben - ima'dkozott a Kisasszony.
Ledo~nto~tte'k a kerevetre.  A ki'va'ncsi ko'rus ko~ru~la'llta.  - Uram,
bocsa'ss meg nekik - mondta me'g.  Ma'st azontu'l nem mondott.

A d-moll hajo'sdalt ti'z-tizenke'tszer lehet elja'tszani egy o'ra alatt.
Nem tudom, aznap reggelig o~tvenszer isme'teltem-e vagy sza'zszor.
Ebben az e'letben se hallani, se ja'tszani to~bbe' nem akarom.

A'gota kisasszonyt hajnalban bocsa'totta'k el.  Mint viharvert batyut
szori'totta maga'hoz te'pett ruha'it, i'gy indult az ajto' fele'.
Mielo"tt kile'pett, pillanatra megtorpant mellettem e's megsimogatta a
hajam.

- Szege'ny fiam.

- Szege'ny fiam, te la'zas vagy - mondta anya'm, amikor bara'tom ida'ig
e'rt elbesze'le'se'ben.