GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
יאיר פרץ: לא מדובר בהרבה מאד מקרים.
יאיר פרץ: ייתכנו מקרים כאלה, אבל כדאי לקבוע מועד אחיד.
יאיר פרץ: מיכאל אטלן: לגבי חוק עבודת נשים אפשר לקבוע שהוא יחול על עובדת ב-1 בחודש שלאחר פרסום החוק.
יאיר פרץ: שי סומך: זה ייצור סכסוכים.
יאיר פרץ: לא יידעו כיצד לפרש את החוק.
ג'ודי וסרמן: רועי, מבחינת
ג'ודי וסרמן: כם – מה המשמעות שמבחינת חוק עבודת נשים לא תהיה חפיפה?
ג'ודי וסרמן: רועי קרת: כפי שמיכאל אמר – יהיו נשים שיוכלו לצאת לחופשת לידה עם הגנה של חוק עבודת נשים, אבל לא יהיו זכאיות לדמי לידה בעד התקופה הזאת.
ג'ודי וסרמן: ג'ודי וסרמן: ולדעתי זה לא רצוי.
ג'ודי וסרמן: עדיף ששתי התקופות יהיו מאוחדות.
ג'ודי וסרמן: מיכאל אטלן: יש בחוק מצב של היעדרות מסוימת שאינה מכוסה בכסף.
ג'ודי וסרמן: למה ליצור עוד מקרה אם אפשר שלא ליצור אותו?
ג'ודי וסרמן: אודי בן דרור: הן עלולות לחשוב שיש להן את הזכאות – לנצל אותה לפי חוק עבודת נשים – ולהיפגע לפי חוק הביטוח הלאומי.
ג'ודי וסרמן: שולה זלצר: אני מבקשת להסב את תשומת הלב לכך שכמעט לא קורה שאישה שנושאת ברחמה שלישייה, יוצאת לחופשת לידה לפני הלידה.
ג'ודי וסרמן: היא תמיד מפסיקה לעבוד לפני הלידה אבל לרוב היא בשמירת הריון.
ג'ודי וסרמן: בהריון רב-עוברי ברוב המקרים, אם לא בכולם, היא בשמירת הריון בסוף והיא מתוגמלת בשמירת הריון עד ליום הלידה.
ג'ודי וסרמן: לרוב, חופשת הלידה מתחילה ביום הלידה, ולכן ברוב המקרים זו תהיה חפיפה.
ג'ודי וסרמן: מיכאל אטלן: לגבי מועד אחיד אין לי בעיה, אבל שלא יהיה מותנה בזכאות לדמי לידה.
ג'ודי וסרמן: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: אז אפשר להגביל זאת שלא יהיה מותנה בזכאות.
ג'ודי וסרמן: ג'ודי וסרמן: אז שוב אנחנו בפיצול, ואנחנו כעת הולכים לקראת אחידות כך שהתחילה תהיה מיום הלידה- עובדת או מבוטחת שילדה ביום התחילה ולאחריו.
שי סומך: זה נראה לי הטוב ביותר והברור ביותר – עשו זאת גם בהוראת השעה לגבי דמי לידה לגבר.
יאיר פרץ: ואז, אם יש מקרים חריגים – הם יידונו לגופו של עניין.
מיכאל אטלן: אם זה הולך לפי יום הלידה ולא לפי יום הזכאות, זה מעט.
מיכאל אטלן: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: מתגבשת כאן החלטה ללכת לפי יום הלידה ולא לפי יום הזכאות.
מיכאל אטלן: ג'ודי וסרמן: אם כך, הוראת התחילה תהיה שהחוק יחול ב-1 בחודש שלאחר פרסומו והוא יחול על עובדת ומבוטחת שילדה ביום התחילה ואילך.
אודי בן דרור: ללא ההמשך?
ג'ודי וסרמן: בלי ההמשך.
יאיר פרץ: אדוני המציע, האם זה מקובל עליך?
יאיר פרץ: דוד מגן: בהחלט.
יאיר פרץ: אני מבקש להצביע ולהעלות זאת לקריאה שנייה ושלישית.
דוד מגן: אני מבקש עוד היום להניח.
דוד מגן: ג'ודי וסרמן: ייעשה כל מאמץ.
דוד מגן: אינני יכולה להבטיח.
יאיר פרץ: בעד – 1 נגד – אין נמנעים – אין הצעת חוק עבודת נשים (תיקון מס' 24)(חופשת לידה), התשס"ג-‏2002, אושרה לקריאה שנייה ושלישית.
יאיר פרץ: התקבל פה אחד.
יאיר פרץ: על סדר היום הצעת חוק שירות המדינה (גמלאות)(תיקון מס' 42)(חישוב תקופת שירות סדיר), התשס"ב-2002.
עודד ברוק: עודד ברוק, המשרד לביטחון פנים.
עודד ברוק: על פי המצב הקיים, ניתן לצורך חישוב גמלה של שוטר וסוהר להתחשב בתקופת השירות הסדיר שלו בצה"ל.
עודד ברוק: החוק, כפי שהוא נקבע, קבע שניתן יהיה להתחשב רק במידה שהוא עבר לשירות במשטרה או בשירות בתי הסוהר בתוך שנה ממועד סיום השירות הסדיר שלו בצה"ל.
עודד ברוק: לאחר מכן תוקן החוק ובוטלה המגבלה הזאת של השנה, זאת אומרת גם אם הוא התגייס לשירות במשטרה או בצה"ל יותר משנה לאחר השירות הסדיר – אפשר להתחשב בתקופת השירות הסדיר שלו לצורך חישוב הגמלה.
עודד ברוק: אבל, מי שיצא לגמלה לפני שהחוק תוקן – המצב הזה לא חל ולא קיים.
עודד ברוק: יוצא, אם כן, שיש שתי קבוצות אוכלוסייה – אלה שפרשו לפני 1976 – ועליהם לא חל החוק, ועל מי שאחרי התקופה הזו כן חל החוק.
עודד ברוק: המצב הזה תוקן ביחס לשירותי הביטחון בשנת 1979 וביחס לגמלאים של צה"ל בינואר שנת 1989.
עודד ברוק: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: אתה רוצה להחיל זאת על כולם.
עודד ברוק: עודד ברוק: אנחנו רוצים להחיל זאת גם על השוטרים והסוהרים.
עודד ברוק: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: האוצר, בבקשה.
עמית שפייזמן: אין לנו התנגדות.
עמית שפייזמן: מאחר שמדובר על אוכלוסייה שפרשה בשנת 1976 ולפני, וגם על חלק מהאוכלוסייה – לא על כולם – ועלות החוק מוערכת בכחצי מיליון שקלים, אין לנו התנגדות.
עמית שפייזמן: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: רבותי, נותר רק לברך על המוגמר ולהביא זאת להצבעה לקריאה שנייה ושלישית.
עמית שפייזמן: אני מברך את כל היוזמים.
עמית שפייזמן: עודד ברוק: זה צעד שהיה צריך לעשותו כבר מזמן.
עמית שפייזמן: הבעיה היא שהתחולה היא רק מעכשיו והלאה.
עמית שפייזמן: מ"מ היו"ר יאיר פרץ: מוטב מאוחר מאשר אף פעם לא.
עמית שפייזמן: רבותי, אני מצביע על הצעת חוק שירות המדינה (גמלאות)(תיקון מס' 42)(חישוב תקופת שירות סדיר), התשס"ב-2002 – מי בעד?
עמית שפייזמן: בעד – 1 נגד – אין נמנעים – אין הצעת חוק שירות המדינה (גמלאות)(תיקון מס' 42)(חישוב תקופת שירות סדיר), התשס"ב-2002 אושרה לקריאה שנייה ושלישית.
יאיר פרץ: הצעת החוק עברה בקריאה שנייה ושלישית.
יאיר פרץ: אני מברך את כל מי שהגיע לישיבה המיוחדת של ועדת העבודה, הרווחה והבריאות לרגל יום האלצהיימר בכנסת.
יאיר פרץ: מורי ורבותי, מחלה זו מהווה את הגורם הנפוץ ביותר לדמנציה.
יאיר פרץ: הירידה בזיכרון היא הסימפטום הבולט ביותר, אבל כמובן שנפגעים כל תפקודי היום-יום, ובעצם איכות החיים של החולה וגם של בני משפחתו נפגעת ללא תקנה.
יאיר פרץ: עם העלייה בתחולת החיים וההזדקנות של האוכלוסייה נאלצת החברה להתמודד עם שכיחותה ההולכת ועולה של מחלת האלצהיימר.
יאיר פרץ: היום חולים באלצהיימר בישראל כ-60,000 איש, ומספרם גדל מדי שנה בשנה.
יאיר פרץ: זו מחלה ניוונית של המוח, הכוללת פגיעה בזיכרון, בחשיבה, בהתמצאות, בשיפוט, בשימוש בלשון ועד בהתנהגות ובאישיות.
יאיר פרץ: נוסף לטרגדיה האישית נגרמים סבל ועומס רגשיים וכלכליים למשפחה.
יאיר פרץ: היום אנו שואפים בעיקר להעלות למודעות את הקושי לזהות ולאבחן את החולים הללו.
יאיר פרץ: מסקנותיו של כנס ההסכמה שנערך לפני כארבעה חודשים, קבעו לראשונה הנחיות והמלצות לטיפול בחולים אלה.
יאיר פרץ: אני קורא לכל המערכות הטיפוליות להגביר את המודעות אצל החולים, ובמיוחד לבני משפחותיהם שמסייעים להם ותומכים בהם בעת המחלה.
יאיר פרץ: אני שוב מברך את הבאים ומאחל לכולנו יום מוצלח ופורה שיביא לשינוי ולפריצת דרך בהתייחסות למחלת האלצהיימר ולאנשים הלוקים בה.
יאיר פרץ: אני רוצה, ברשותכם, להעביר את רשות הדיבור לגב' רות גולדברג שתוכל להרחיב.
רות גולדברג: עמותת אלצהיימר ומחלות דומות בישראל החליטה לבוא לכנסת ישראל בכדי להעלות את הנושא של אלצהיימר ודמנציה על סדר היום הציבורי.
רות גולדברג: אנחנו מקווים מאוד שחברי הכנסת יעזרו לנו לעגן את הזכויות של החולים ובני משפחותיהם בחוק.
רות גולדברג: כדי להסביר את זה בצורה פשוטה וברורה הכנתי מצגת, ואני מניחה שהיא תבהיר, פחות או יותר, מדוע ולמה אנחנו נמצאים פה.
רות גולדברג: כמו שאמרנו, אלצהיימר היא מחלה ניוונית של המוח, היא מחלה סופנית.
רות גולדברג: בעולם היא נקראת "המגיפה הלבנה".
רות גולדברג: בסדרי העדיפויות בארצות-הברית עומד החקר והטיפול במחלה לפני הטיפול בסרטן ובמחלות לב.
רות גולדברג: היא נקראת "מגיפה לבנה" היות וכלפי חוץ איננו רואים כלום אבל בפנים התוך של החולה הולך ונעלם.
רות גולדברג: היא מגיפה משום שאתם רואים, ופה יש לכם נתונים, בישראל של 2002 יש לנו 60,000 חולים, בישראל של 2020, ואפילו קודם, יהיו לנו 120,000 חולים.
רות גולדברג: מספר החולים יוכפל.
רות גולדברג: קחו בחשבון שאם המספר הולך ומכפיל את עצמו, והאוכלוסייה איננה מכפילה את עצמה, לאן אנחנו מגיעים.
רות גולדברג: במקביל אתם לוקחים את מה שקורה בעולם: היום יש 12 מיליון חולים בעולם.
רות גולדברג: בשנת 2020 - 34 מיליון.
רות גולדברג: זה יותר מאשר מכפיל את עצמו.
רות גולדברג: הסכום הזה בעולם גדול משום שהיום יש יותר ויותר תודעה למחלה דווקא בארצות כמו סין, שמחצית החולים אולי נמצאים לפחות בסין ובארצות של העולם השלישי.
רות גולדברג: עמותת אלצהיימר ארגנה ביוני 2002 כנס הסכמה בנושא הזה.
רות גולדברג: למה בכלל היה צריך כנס כזה?
רות גולדברג: ראשית, היתה אי-בהירות בשטח.
רות גולדברג: אנשים לא ידעו מי מטפל, איך מטפל, מי רושם, לאן פונים.
רות גולדברג: היתה אי-בהירות ביחס לייעוץ בכלל ולהכוונה.
רות גולדברג: אי-בהירות לגבי זכויות החולים לנהיגה, לכתיבת צוואה והמשך הטיפול.
רות גולדברג: לא היה ברור האם מותר לחולה לנהוג או לא, האם למשל כל חולה שמאובחן כאלצהיימר איננו רשאי לנהוג.
רות גולדברג: הוועדה למשל קבעה דברים אחרים.
רות גולדברג: האם צוואה של חולה אלצהיימר תופסת או לא תופסת.
רות גולדברג: מה הוא היה רוצה למשל שיהיה הטיפול בו בהמשך, כאשר הוא לא יוכל לשתף פעולה.
רות גולדברג: כל המטרה של הכנס היתה לקבוע קריטריונים מוסכמים לאומיים לטיפול ואבחון.
רות גולדברג: הקריטריונים האלה בהחלט יכולים להוות בסיס לעיגון בחקיקה.
רות גולדברג: מה שעמד לנגד כל הוועדה, והיה הערך העליון בכל כנס ההסכמה, היה שמירה על כבוד החולה, שמירה על טובתו ושמירה על האוטונומיה שלו ככל האפשר.
רות גולדברג: כל עוד הוא אוטונומי אנחנו נשתדל לשמור ולהתחשב בדעתו.
רות גולדברג: בכנס ההסכמה נידונו כמה תחומים שבחרנו בהם ממכלול התחומים, כי זה תחום שאין לו סוף.
רות גולדברג: נידונו התחומים הבאים: הערכה קלינית, הערכה גנטית, טיפל תרופתי, התערבויות פסיכו-סוציאליות, האפידמיולוגיה – עד כמה המחלה נפוצה, כלכלת בריאות – כמה היא עולה למדינה, ואתיקה ומשפט.
רות גולדברג: מה השינויים שהתחוללו כתוצאה מזה?
רות גולדברג: ראשית, יש שינוי בסדרי העדיפויות, שינוי בתפיסה של אבחון וטיפול בחולים האלה.
רות גולדברג: אחד הדברים הטובים זה שניתנו לרופאי משפחה יכולת וכלים לאבחן את החולים ולטפל בהם ולמנוע התרוצצות של חולים מרופא לרופא.
רות גולדברג: בשלב יותר מאוחר או במקרים שהכנס קבע באופן ברור תהיה הפניה לרופאים מומחים במקצועם.
רות גולדברג: יהיה ברור מי פונה ובאלו מקרים.
רות גולדברג: כל הדברים הללו יוזילו את עלויות הטיפול ויוזילו את הנטל על הקופה הציבורית.
רות גולדברג: בתחום ההערכה הקלינית והגנטית, למשל השינוי המהותי הוא שמרבית החולים יוערכו במסגרת רפואת משפחה, רובם ככולם, כאשר לרופאים יוקנו כלים ברורים, והמסקנות הקנו את הכלים – אלו בדיקות, מה לעשות, אלו אבחנות לעשות, על מנת לקבוע בבירור שזוהי דמנציה.
רות גולדברג: גם אמצעי הדמייה מוחיים, כשאנחנו מדברים על CT, על MRI.
רות גולדברג: בפירוש נקבע באלו מקרים הם ייושמו.
רות גולדברג: דבר נוסף:
רות גולדברג: במקרה שלרופא אין הכלים או אין היכולת או מקרים ברורים כמו שהחולה צעיר מדי או המחלה מהירה מדי וכו', תהיה פנייה לרופא מומחה.
רות גולדברג: בתחום התרופתי חילקתי לשניים: לסל הבריאות נכנסו התרופות שאנחנו קוראים להן חוסמי כולין-אסטרזה, זאת אומרת מה שאתם קוראים בלשון הרגילה Aricept ו-Memorit, התרופות שקיימות.
רות גולדברג: גם פה, דרך אגב, מאבק מאוד רציני של העמותה הביא להכללת התרופות בסל 2000.
רות גולדברג: לא קיים בסל הבריאות כל התכשירים לאותם חולים שיש להם הפרעות התנהגות.
רות גולדברג: מתן התרופות האלה יאפשר להחזיק את החולים האלה זמן רב יותר בתוך הקהילה.
יאיר פרץ: גב' גולדברג, אולי תתמקדי בנקודה מה היעילות של התרופות האלה.
רות גולדברג: התרופות האלה שקיימות היום בסל מאיטות את קצב התקדמות המחלה.
רות גולדברג: הן אינן מרפאות, אינן מונעות, אינן מקצרות את המשך.
רות גולדברג: הן מאיטות, ובמצב הזה שחולה יכול בין חצי שנה לשנתיים לתפקד עדיין במשפחה, הוא יכול להישאר בקהילה, וזה דוחה את הנושא של אשפוז סיעודי ומטיל עול הרבה יותר נמוך על עלויות ועל הקופה הציבורית והפרטית.
יאיר פרץ: יש תרופות נוספות?
רות גולדברג: כן.
רות גולדברג: יש תרופות להפרעות התנהגות.
יאיר פרץ: בפסיכיאטריה?
רות גולדברג: פה חשוב לומר, כי אם לחולה יש הפרעות קשה מאוד להחזיק אותו במשפחה.
רות גולדברג: עם מתן תרופות כאלה ניתן להחזיק את החולה זמן רב יותר במשפחה, וזה חשוב.
רות גולדברג: אותו דבר, אם הרופא יהיה על-ידי רופא משפחה ורק במקרים מסוימים יעבור לרופאים מומחים, שוב תהיה הוזלה ונטל יותר נמוך על הקופה הציבורית.
רות גולדברג: בתחום ההתערבויות הפסיכו-סוציאליות דיברו על סוגים שונים של התערבויות שיסייעו לחולים ולבני המשפחה בטיפול בחולים.
רות גולדברג: מה שזה מחייב מבחינת המערכת הטיפולית זה לאמן צוות טיפולי ולאמן בני משפחה.
רות גולדברג: גם הדברים האלה מאריכים את שהות החולה במשפחה.
רות גולדברג: תחום אתיקה ומשפט, שהוא תחום רחב מאוד, ניתן בכמה דברים.
רות גולדברג: ראשית, האבחנה, הדיאגנוזה.
רות גולדברג: חד-משמעית קבעה הוועדה שיש ליידע את החולים הסובלים מאלצהיימר בנוגע לאבחנה שלהם.
רות גולדברג: זכותם לדעת, זכותם האוטונומית לדעת וזכותם לתכנן את המשך חייהם.
רות גולדברג: עם הדיאגנוזה חשוב מאוד גם לתת להם מה לעשות, איך לעשות, איפה לקבל עזרה, מה מגיע להם ומה לא.
רות גולדברג: בתחום הכשירות, הערך העליון, וזה דבר מאוד חשוב, שאם שוללים את הכשירות מהחולה פוגעים באוטונומיה שלו.
רות גולדברג: אנחנו מבקשים מה שפחות לפגוע באוטונומיה.
רות גולדברג: נקבעו כללים ברורים לכשירות בתחומים הבאים: בנושא הכנת צוואה – מי רשאי, איך מכבדים צוואה של חולה כזה.
רות גולדברג: כשירות פיננסית – מתי חולה כזה שולט על הכספים שלו ומתי לא.
רות גולדברג: כשירות ביחס להחלטות רפואיות – מה החולה רוצה בסוף חייו, האם הוא רוצה שיאריכו את חייו, לא רוצה שיאריכו את חייו.
רות גולדברג: זכותו כאדם אוטונומי לקבוע את זה, למרות שהוא חולה אלצהיימר.
רות גולדברג: בתחום הנהיגה שזו אחת הבעיות הקשות ביותר לחולי אלצהיימר נקבע דבר מאוד חשוב: לא כל חולה שאובחן כחולה אלצהיימר תישלל מיידית זכותו לנהוג.
רות גולדברג: זהו דבר חשוב.
רות גולדברג: הקריטריון שיקבע הוא בחינת הביצוע, לא הכשירות הפוטנציאלית, ולא ארחיב בנושא זה, ידברו על זה אחר-כך.
רות גולדברג: ההליכים שנקבעו ממש קבע את האבחון, מי הגורם המפנה וגם תהליך לערעור, איך זה נעשה.
רות גולדברג: הטיפול בסוף החיים היה המלצה למתן הנחיות מקדימות על-ידי החולה.
רות גולדברג: חשוב פה להזכיר למי שנוכח, שבין הנוכחים כאן לראשונה יש לנו גם חולים שידברו, וזו לראשונה היחשפות של חולים.
רות גולדברג: כל חולה רצוי שיתן הנחיות מקדימות מה הוא היה רוצה.
רות גולדברג: אם אין המלצה, חשוב שהאנשים הקרובים אליו יידעו מה הערכים שלו ומה ההעדפות שלו ויקבעו על סמך זה, וייקבע מראש מי יהיה אחראי לביצוע כשהחולה לא יוכל כבר לתת הוראות.
רות גולדברג: מה אנחנו מבקשים למעשה ממקבלי ההחלטות?
רות גולדברג: ראשית, הגברת המודעות בשינוי הסטיגמה החברתית.
רות גולדברג: צריך פעם אחת ולתמיד לומר שאלצהיימר היא מחלה ככל המחלות.
רות גולדברג: שינוי סטיגמה יביא לכך שאנשים יגיעו לאבחון, ייחשפו ויקבלו טיפול.
רות גולדברג: טיפול מוקדם חשוב מאוד לחולי אלצהיימר.
רות גולדברג: אנחנו רוצים שחברי הכנסת יסייעו לנו לתת כלים, הדרכה וזמן לרופאי משפחה, כדי לאבחן ולטפל כראוי בחולים.
רות גולדברג: אנחנו רוצים שההפניה תהיה בהתאם לכללים שנקבעו על-ידי אנשי מקצוע, שהתרופות לטיפול הסימפטומטי ייכנסו לסל הבריאות ויקלו על מערכת הבריאות בעתיד, השיפור של איכות החולים בתחום הפסיכו-סוציאלי, וגם אימוץ המסקנות בתחום אתיקה, משפט ורפואה.
רות גולדברג: בסוף, מאוד היינו רוצים שתימצא בידינו קרן למחקר, לטיפול ומניעה.
רות גולדברג: אנחנו מבקשים מחברי הכנסת לעגן את הזכויות של החולים האלה בחקיקה ולא להחריג את הפסיכו-גריאטריה מתוך סל הבריאות.
רות גולדברג: לא ייתכן שקבוצה שלמה לא שייכת לתחום זה.
רות גולדברג: האימוץ, דרך אגב, יביא לכמה דברים: א.
רות גולדברג: יהיו קריטריונים ברורים ומוסכמים.
רות גולדברג: לא תהיה ריצה מי אחראי למה, מי עושה מה.
רות גולדברג: יהיה ברור לחלוטין מי מטפל בכל דבר.
רות גולדברג: ב.
רות גולדברג: זה יוזיל את עלויות הטיפול.
רות גולדברג: אני לא מדברת רק על המשפחה.
רות גולדברג: סביב כל חולה כזה ישנה משפחה שלמה שלעתים לא מתפקדת.
רות גולדברג: צאו ועשו חשבון מה העלות של טיפול בחולה מסוג זה.
רות גולדברג: העלות גם על הקופה הציבוריות תלך ותרד.
רות גולדברג: כמובן, הדבר שאותנו מאוד מעניין, כתוצאה מזה תהיה הקלה מאוד גדולה לחולים ולמשפחותיהם, שאינני רוצה להרחיב כאן את הדיבור על הסבל שהם עוברים יום-יום.
רות גולדברג: מה גם שהשארת החולה זמן יותר ממושך בקהילה היא שוב הוזלת עלויות הטיפול והנטל על התקציב הציבורי.
רות גולדברג: הדבר החשוב: לחשוב תמיד שמאחורי המחלה עומד אדם.
רות גולדברג: זו לא מחלה, זה לא סתם מספר.
רות גולדברג: עומד אדם שיש לו חיים, יש לו עשייה, הוא עשה משהו בחייו ומגיע לו.
יאיר פרץ: תודה לגב' רות גולדברג, יושבת-ראש העמותה.
יאיר פרץ: ברשותכם, מורי ורבותי, אני רוצה להעביר את רשות הדיבור לחברי הכנסת, כמקובל בוועדה.
יאיר פרץ: בבקשה, חברת הכנסת ענת מאור.
ענת מאור: אני מעדיפה לשמוע קודם אנשים שמוכנים להיחשף.
יאיר פרץ: נשמע תחילה את מר בן-ציון אסטרייכר.
בן-ציון אסטרייכר: בראשית דברי אומר תודה בשמי ובשם כל קבוצות התמיכה ההתחלתית של חולי אלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בן-ציון אסטרייכר: קבוצת התמיכה הראשונה בארץ התאגדה והתחילה לפני כחצי שנה והספיקה לקיים שני מחזורים סיבוביים, כל אחד של שמונה מפגשים.
בן-ציון אסטרייכר: ברצוני לציין את שתי המדריכות.
בן-ציון אסטרייכר: אנו מודים לכם שגיליתם רגישות, נכונות ואחריות להקמת ועדה למחקר האלצהיימר ומחלות דומות בישראל.
בן-ציון אסטרייכר: אני מקווה שבעקבות הדיון בוועדת הכנסת לענייני בריאות תגדל מודעות הציבור בזכות הפרסום, והדבר יביא למידע נוסף על המחלה.
בן-ציון אסטרייכר: עבורנו תהיה זו התקדמות בכיוון הנכון.
בן-ציון אסטרייכר: עם התחלת המחקר יותר לעומק הבעיה ימצאו כל מיני דרכים שעד היום לא חשבו עליהן, במיוחד לבעיות היום-יום הקשות שלנו.
בן-ציון אסטרייכר: כולי תקווה שאנו החלוצים וגם שפני הניסיון נצליח להיות הגורם למציאת הפתרונות למחלה זו, בעזרת השם, כמובן, והרבה הרבה עם רצון שלנו.
בן-ציון אסטרייכר: לא נשכח את המשפחות התומכות בנו ללא הרף וללא סייג.
בן-ציון אסטרייכר: אנחנו חייבים לתת מעצמנו את המכסימום ככל הנדרש.
בן-ציון אסטרייכר: לא נשכח את כל המדריכות והמדריכים שנתנו את עזרתם מכל עומק הלב בכדי לעזור לנו ולגרום לנו להרגשה יותר טובה ובטוחה.
בן-ציון אסטרייכר: כה לחי ותודה מעומק לבנו.
בן-ציון אסטרייכר: לא נשכח אתכם ולכן נגיד לכם ולהם,יישר-כוח מכל הלב ואת שכרם יקבלו למעלה.
בן-ציון אסטרייכר: כמו-כן ברצוני לברר האם זה נכון שרוצים לשלול לנו את רשיון הנהיגה באופן אוטומטי.
בן-ציון אסטרייכר: אני חושב שזה לא צודק.
בן-ציון אסטרייכר: צריך לבדוק כל מקרה לגופו.
בן-ציון אסטרייכר: בתודה מראש והערכה בנצי מחולון.
יאיר פרץ: פרופ' מרק קלרפילד.
פרופ' מרק קלרפילד: אני רופא גריאטר.
פרופ' מרק קלרפילד: ישבתי בוועדת היגוי של כנס ההסכמה.
פרופ' מרק קלרפילד: לפני שעליתי ארצה ישבתי בכנסים אלה בקנדה, כך שיש לי מעט ניסיון בדברים אלה.
פרופ' מרק קלרפילד: אני מוכרח להגיד שהכנס שלנו היה מאוד מאוד מוצלח, כפי שרות ציינה בדבריה.
פרופ' מרק קלרפילד: היא ציינה את הדברים החשובים, ואני אתן לכם שתי דוגמאות איפה האבסורד בארץ.
פרופ' מרק קלרפילד: ציינו פה שני סוגי תרופות: 1.
פרופ' מרק קלרפילד: נגד אלצהיימר – Aricept ו-Memorit, שכן בסל הבריאות עם הגבלות שאני מסכים אתן.
פרופ' מרק קלרפילד: 2.
פרופ' מרק קלרפילד: יש עוד תרופות שאנחנו נותנים לילדים שיש להם סכיזופרניה.
פרופ' מרק קלרפילד: אתן לכם דוגמה, Risperdal, תרופה שנותנים לילדים עם סכיזופרניה, אבל אם לפציינט עם מחלת אלצהיימר אותה בעיה, התרופה הזו לא בסל.
פרופ' מרק קלרפילד: אותה בעיה רק גיל או הגדרה של המחלה.
פרופ' מרק קלרפילד: אותם סימפטומים, דברים שמפריעים למשפחות יותר אפילו מירידה בזיכרון, שהיא גם חלק מהמחלה.
פרופ' מרק קלרפילד: אבל עוד בעיות שהן תוקפנות, שהאנשים יוצאים מהבית, הולכים לאיבוד.
פרופ' מרק קלרפילד: לכל זה התרופות שבסל לא עוזרות הרבה, ויש תרופות שניתן לתת לילדים אבל לא למבוגרים חולי אלצהיימר.
פרופ' מרק קלרפילד: רציתי לציין שהיתה טיפה מחלוקת מי צריך לטפל בחולים אלה, והכנס החליט, ואני תומך בזה, שרופאי משפחה צריכים לטפל בחולים אלה תשעים אחוז מהזמן.
פרופ' מרק קלרפילד: זה לא אומר שאין צורך במומחים – פסיכיאטריה, גריאטריה, נוירולוגיה.
פרופ' מרק קלרפילד: אבל רופאי המשפחה צריכים לטפל ברוב הבעיות וצריך לחזק אותם ולעזור להם.
יאיר פרץ: איפה מדינת ישראל עומדת ביחס למדינות אחרות לגבי אלצהיימר?
פרופ' מרק קלרפילד: תלוי במה.
פרופ' מרק קלרפילד: במחקר יש כמה אנשים מאוד טובים שעוסקים בזה אבל כסף כמעט אין.
פרופ' מרק קלרפילד: בארצות-הברית יש NIA, ארגון ממשלתי שעוסק רק בזקנה, ובין היתר, תחת זקנה יש כל מיני מחלות אבל יש הון כסף למחקר באלצהיימר.
פרופ' מרק קלרפילד: כך הדבר בארצות-הברית, באנגליה, בקנדה.
רות גולדברג: בארצות-הברית יש קרן של 700 מיליון דולר לצורך מחקר רק לעמותת אלצהיימר.
יאיר פרץ: גב' גולדברג, אני לא יודע למה את לא משתמשת בקרן מחקר של המוסד לביטוח לאומי שקיימת לצורך העניין הזה.
פרופ' מרק קלרפילד: זה לא לתרופות, לא לדברים כאלה.
יאיר פרץ: לא לתרופות.
פרופ' מרק קלרפילד: אני מברך על זה, אבל זה למשהו אחר.
רות גולדברג: זה לפיתוח שירותים בלבד.
יאיר פרץ: אני מכיר את הצד הזה, עבדתי שם.
יאיר פרץ: יש סעיף שניתן ללוות שירותים או פרוייקטים מסוימים במחקר.
פרופ' מרק קלרפילד: אתה צודק, בהמלצת היושב-ראש.
פרופ' מרק קלרפילד: שאלת מה קורה אצלנו במחקר.
פרופ' מרק קלרפילד: למרות שיש לנו אנשים טובים אין לנו כמעט מימון לזה.
פרופ' מרק קלרפילד: שנית, בארצות-הברית או בקנדה תרופות כמו Risperdal הן בסל.
פרופ' מרק קלרפילד: אם מישהו משתולל, רופא כותב "כיסוי".
פרופ' מרק קלרפילד: בארץ אין כיסוי.
פרופ' מרק קלרפילד: יש גם סטיגמה בארצות-הברית ובקנדה, אבל פחות, כי יש יותר פרסומות ויותר סרטים ואנשים יודעים מזה.
פרופ' מרק קלרפילד: בארץ אנחנו אולי עשר שנים מאחור.
יאיר פרץ: מה ההתמחות של רופאי המשפחה בתחום הזה?
יאיר פרץ: יש להם כלים איך להתמודד עם הבעיה כי לפעמים האבחון הוא משמעותי לדבר כזה?
פרופ' מרק קלרפילד: התשובה היא כן ולא.
פרופ' מרק קלרפילד: מה זאת אומרת?
פרופ' מרק קלרפילד: מצד אחד, רופא משפחה שהוא מומחה ברפואת משפחה מקבל משהו בגריאטריה, לא מספיק.
פרופ' מרק קלרפילד: אין לנו בארץ מספיק פסיכיאטרים נוירולוגים וגריאטרים.
פרופ' מרק קלרפילד: רצינו שרק מומחים יטפלו בהם, אבל אין לנו מספיק ולא יהיו מספיק.
פרופ' מרק קלרפילד: לכן אפילו אם אתה לא מסכים, ואני כן מסכים, שרופא משפחה צריך לטפל בהם, המספרים כבר מכתיבים לנו מה לעשות.
פרופ' מרק קלרפילד: מפני שלא היו להם מספיק כלים היה לנו כנס ההסכמה, על מנת לתת להם כלים איך לטפל בזה.
פרופ' מרק קלרפילד: זו אחת הסיבות, ותשמע מרופאי משפחה אם זה עוזר או לא עוזר.
פרופ' מרק קלרפילד: אני בטוח שזה עוזר אבל אני לא רופא משפחה.
ענת מאור: האם טיפוח זיכרון בגיל צעיר, בגיל ביניים, יכול להקהות, להשהות את התפתחות הממשלה?
פרופ' מרק קלרפילד: כן.
פרופ' מרק קלרפילד: יש מחקר שאומר שככל שאתה משתמש במוח ומתווכח עם אשתך - - -
ענת מאור: או האישה עם בעלה.
פרופ' מרק קלרפילד: אני מתווכח עם אשתי והיא תמיד צודקת.
פרופ' מרק קלרפילד: ..
פרופ' מרק קלרפילד: זה תרגיל שיש כן עדות לאנשים נורמליים לפני המחלה.
פרופ' מרק קלרפילד: אין עדות שלחולים שיש להם המחלה טיפוח הזיכרון עוזר.
פרופ' מרק קלרפילד: אבל לגבי אנשים יותר צעירים יש מחקר מאוד יפה בארצות-הברית על נזירים, ובדקו שמי שהיתה להם השכלה מול מי שלא היתה להם השכלה, חלו פחות באלצהיימר.
פרופ' מרק קלרפילד: אז זה כן עוזר.
יאיר פרץ: גב' דליה שחר, בבקשה.
דליה שחר: השתתפתי בקבוצת התמיכה שהתקיימה פעם ראשונה בארץ והיא נתנה לי הרבה מאוד עידוד.
דליה שחר: אם נמצאתי במצב ירוד של המחלה הקבוצה העלתה את הביטחון שלי בתוך החברה, בתוך המשפחה והיא פתרה הרבה בעיות של פתיחות, שאני לא לבד במחלה, שיש עוד אנשים שיכולים לשתף אחד את השני ולתמוך אחד בשני.
דליה שחר: קיבלנו הרבה פתרונות בתוך קבוצת התמיכה וצריך שייפתחו עוד קבוצות, כי בכך ניתנה גם תמיכה למשפחה שצריכה לעזור הרבה לאנשים שחולים באלצהיימר.
דליה שחר: אני מוצאת שהאנשים שתומכים בנו עוזרים לנו להתמודד עם המחלה.
דליה שחר: העלינו בקבוצת התמיכה את בעיית התרופה שלא בסל הבריאות.
דליה שחר: הקבוצה מאוד חיזקה אותנו.
דליה שחר: הרבה תודה למנחות הקבוצה ולאלו שהובילו אותנו בשש-עשרה הפגישות שהיו לנו.
יאיר פרץ: חברת הכנסת ענת מאור, בבקשה.
ענת מאור: ראשית אני רוצה להודות לאנשים שבאופן אישי משתפים אותנו בקשיים ובהישגים בעקבות התמיכה.
ענת מאור: אולי אתחיל בסיפור אישי.
ענת מאור: האיש שלי היה מאומץ במשפחה בקיבוץ נגבה ולפתע אב המשפחה, אהרן שניידר ז"ל, נקלע למחלה, והזעיקו אותו עם קבוצת חברים וחברות לחפש אחריו כי הוא איבד את דרכו.
ענת מאור: פשוט היתה סכנת חיים בכבישים, ממש התרגשנו ורעדנו.
ענת מאור: לא ידענו מהנושא.
ענת מאור: זה היה לפני כעשרים שנה.
ענת מאור: לא הבנו איך אדם שחיינו במחיצתו והיה מבכירי המייסדים של נגבה וכל כך נבון וכל כך תרום נקלע למצב חסר אונים.
ענת מאור: מאז אני מאוד מחשיבה את הטיפול ואת המאמצים והעיסוק בנושא.
ענת מאור: זאת הזדמנות לברך את יושב-ראש הוועדה על הכינוס הזה.
ענת מאור: זה לא דבר קל ערך לקיים אותו ביומיים האחרונים, ויש/ לכך חשיבות כחלק מהמודעות הציבורית.
ענת מאור: אני מברכת כמובן את מנהלת הוועדה, שירלי, על התרומה הגדולה, ואת העמותה.
ענת מאור: אנחנו משתדלים לעזור ככל שיכולים, אם כי לא תמיד בצורה מספקת, ואת כל האירוע של כנס ההסכמה, את המומחים.
ענת מאור: אני רוצה לומר בתור ועדת מחקר שמסיימת את תפקידה, ובעצם גם את כהונתה בכנסת, ועוברת למסלול אקדמי, שרצינו ליזום, ואני מבינה שזה דבר מאוד חשוב, גם דיון על כל שאלת הזיכרון מגיל ילדות לגיל בגרות ולגיל זקנה.
ענת מאור: אם אני עכשיו מבינה מהתשובה של המומחים שיש חשיבות לפיתוח הזיכרון, המודעות והחידוד, אני כאשת חינוך לשעבר חושבת שמהר מדי זנחנו את נושא הזיכרון.
ענת מאור: אמרו, לא צריך לשנן.
ענת מאור: יש בזה טעות גם במובן התרבותי.
ענת מאור: טוב שילדים ישננו סופרים וסופרות, היסטוריה ותנ"ך.
ענת מאור: אני חושבת שבזה ועדת המדע והמחקר יכולה וצריכה לתרום, כולל השאלה של היושב-ראש, קרנות מחקר.
ענת מאור: כבר לא ייצא לי, לצערי, להוביל דיון כזה, אבל אני בהחלט אעביר את ההמלצה לחדד זאת.
ענת מאור: לוועדת העבודה והרווחה, אני חושבת שהדיון הזה הוא קטע חשוב בהמשך מאבק בקדנציות הבאות על סל הבריאות, על אותו סיוע.
ענת מאור: לציבור כולו ולבני המשפחה - האהדה, החיבה, החיבוק והתמיכה ככל שאנחנו יכולים.
ענת מאור: תודה לכם ואני מצטערת שלא אוכל להיות בהמשך הדיון, אבל תמיכתי גם מחוץ לכנסת נתונה להמשך הדרך.
יאיר פרץ: תודה לחברת הכנסת ענת מאור.
יאיר פרץ: ד"ר יעקב גינדין, בבקשה.
ד"ר יעקב גינדין: אני רוצה לומר דברים מטעם תת-הוועדה שעסקה במסגרת הוועדה לאתיקה ולמשפט בנושא הפסקת נהיגה בחולה הדמנטי, ולהודות גם לחברי בוועדה, פרופ' אילן מודעי, פרופ' דוד שנער מאוניברסיטת בן-גוריון, והגב' רחל ויידמן, מרפאה בעיסוק.
ד"ר יעקב גינדין: הנושא הזה הוא נושא כבד, מאוד רגיש, ואחד הדברים שמבדילים בין איש אוטונומי במאה העשרים ואחת לבין אדם תלוי, בשלבים המאוד ראשוניים.
ד"ר יעקב גינדין: ניגשנו לנושא הזה בדחילו ורחימו על מנת לא לקפח אף אחד ולדאוג לכך שאנשים יורדו מההגה רק כאשר הם מסכנים את עצמם או את סביבתם, ואף לא רגע אחד קודם, ונקטנו כמה צעדי ביטחון: מצד אחד, להגביר מודעות ולתת כלים על מנת לבצע את זה כשצריך, כי מצאנו שאין.
ד"ר יעקב גינדין: ומצד שני, לקחת את הדברים בזהירות, כך שלא יקופחו הזכויות האזרחיות, החופש, האוטונומיה של האדם, כאשר לא צריך.
ד"ר יעקב גינדין: הלכנו על כמה שלבים: קודם כול הפרדנו את התהליכים.
ד"ר יעקב גינדין: יש המחלה אבל יש גם תהליכי ההזדקנות הטבעית הפיסיולוגית.
ד"ר יעקב גינדין: יש ירידה מנטלית או ירידה בכישורים שאינה קשורה למחלה וקשורה למחלות אחרות, ויש לאבחן ולהפריד.
ד"ר יעקב גינדין: יש רגישות לחומרים ולתרופות, שגם כן מעורבים בגיל הזה, ויש להפריד ולדעת במה אנחנו עוסקים.
ד"ר יעקב גינדין: זה מצד אחד.
ד"ר יעקב גינדין: מצד שני, הפרדנו מצבים שיש בהם אי-כשירות זמנית ואי-כשירות קבועה, והצגנו את הנושא גם של כאשר אין ודאות באבחנה וגם אבחנה של אלצהיימר איננה אבחנה ודאית, וגם אנחנו כמאבחנים מאבחנים בדרגת ודאות:
ד"ר יעקב גינדין: אנחנו מתחילים בקרוב לוודאי ועוברים לאבחנה ודאית יותר מאוחר, והאבחנה נעשית אחרי שלילה של גורמים אחרים, ולאו דווקא פוזיטיבית מלכתחילה.