GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
גל גולדשטיין: והיא במהלך טיפולים, ספר לנו אתה איך אתה מתרשם.
אברהם קורנפלד: הגענו למחלקה הזאת ביום שלישי, לא זה, הקודם, היא בת 13.
אברהם קורנפלד: גם רופא המשפחה שלנו, מיד הוא הפגיש אותה עם ד"ר גולדשטיין, הוא נתן לנו את הבשורה ומאז אנחנו בקשר איתו ועם כל הרופאים פה.
אברהם קורנפלד: זה משהו מאוד מאוד נעים, עם כל הקושי, וכל הזמן שיש לי שאלה, כל דבר ששאלתי תמיד הוא ענה ושאר הרופאים.
אברהם קורנפלד: גם הצוות של האחיות פה ממש נהדר.
אברהם קורנפלד: במשך 24 שעות יש אותם, גם בלילה, אנחנו כל הזמן נמצאים פה, עושים - - - כל אחת ואחת מהאחיות משהו מיוחד.
אברהם קורנפלד: בינתיים, בעזרת ה', אנחנו - - - המילה נהנים, קשה מאוד, אבל - - -
נורית קורן: מטופלים.
אברהם קורנפלד: מטופלים כמו שצריך.
אברהם קורנפלד: ההרגשה שלי ממש שקיבלנו את ה-100%.
נורית קורן: שתהיה בריאה.
גל גולדשטיין: היא תהיה בריאה.
נורית קורן: בעזרת ה'.
זאב רוטשטיין: אתם שומעים את גל עם הביטחון שלו?
זאב רוטשטיין: אני מאמין לו.
נורית קורן: בסדר, הוא יודע מה הוא עושה, אנחנו לא.
גל גולדשטיין: הבת שלו משתתפת במחקר שכל המרכזים הישראליים משתתפים בו, זאת אומרת כל ילדה או ילד שיש להם לוקמיה מהסוג שלה, הם משתתפים במחקר.
גל גולדשטיין: היא מקבלת טיפול, אין לנו הרבה שיקול דעת כרגע, אנחנו עובדים לפי ההוראות של המחקר, אבל אין לנו ספק שהכול יהיה בסדר.
זאב רוטשטיין: בינתיים הצטרפה אלינו מוריאל שהיא האחות הראשית של המחלקה.
מוריאל כהן: אני רוצה להודות לכם, כי אני כולי מתרגשת, זו פעם ראשונה שאני רואה אנשים שבאים כדי לראות את זה במו עיניהם, לראות מה קורה במחלקה הזאת.
מוריאל כהן: אנחנו בשנה האחרונה עשינו פה מהלך, מזה שנה.
מוריאל כהן: אנחנו פה גייסנו מתוך 30 אחיות, 20 עזבו, אנחנו גייסנו 20 אחיות.
מוריאל כהן: נשאר גרעין מדהים של עשר אחיות שביחד בנינו פה אימפריה של סיעוד עם הצוות של הרופאים.
מוריאל כהן: אנחנו קודם כל גרמנו למוטיבציה, שזה לא בושה לבוא למחלקה הזאת, אלא זו הזדמנות להתפתח ולתת, כי פה המחלקה מלאה, הילדים האלה וההורים צריכים סיעוד טוב וצריכים רפואה טובה, אז אנחנו קודם כל גייסנו אחיות ובאו אחיות עם הרבה התלהבות, עם הרבה ורצון וממחלקות אחרות.
מוריאל כהן: כלומר חלק הן חדשות, אבל חלק באו מאונקולוגיית מבוגרים, ממח עצם, כלומר אנחנו עבדנו עם הרבה אחריות.
מוריאל כהן: אנחנו שלחנו עשר אחיות לקורס על בסיסי, תוך כדי המשבר, ועכשיו הן לומדות, כלומר הן עובדות והן לומדות ואנחנו חושבים גם על המחר ועל העתיד, איך אנחנו רוצים לראות - - -
איילת נחמיאס ורבין: זה הקורס העל בסיסי באונקולוגיית ילדים?
מוריאל כהן: כן, עשר אחיות מתוך 30 אחיות לומדות פעמיים בשבוע.
מוריאל כהן: בנוסף לזה יש אחיות שלומדות תואר שני, כלומר הדברים הרגילים.
מוריאל כהן: אנחנו גם עשינו קורסים קצרים כדי לתת את הכלים בהתחלה, הכלים הראשונים, ואתם צריכים לדעת שכל משמרת יש אחראית משמרת שהיא מבוגרת, כלומר זה לא פשוט, אחראית משמרת שגם מלווה את האחיות החדשות.
מוריאל כהן: וכמו ששמעתם את האבא הזה, אנחנו עובדים בוקר, ערב לילה, שבעה ימים בשבוע ואתם צריכים לשמוע את הדברים האלה.
מוריאל כהן: המחלקה הזו מתפקדת, הורים מרוצים, עובדים פה עם הרבה - - - אני כאחות ראשית לא ישנה בלילה ובהתחלה לא ישנתי בלילה כדי לתת סיעוד ברמה טובה וברמה מקצועית.
מוריאל כהן: אם יש שאלות, בבקשה.
אלי אלאלוף: אתה יודע איך קוראים לאישה כזאת?
זאב רוטשטיין: מלאך או שרף.
זאב רוטשטיין: היא מלאך כפול שתיים, כי מה שאתם לא יודעים זה שהיא עשתה החייאה והצילה בן אדם בשטח.
מוריאל כהן: לפני שנתיים הייתי בריצה, אני רצה, ובן אדם בן 40 התמוטט.
איילת נחמיאס ורבין: שמעתי את זה, זה פורסם בעיתון או משהו.
מוריאל כהן: זה פורסם בעיתון.
מוריאל כהן: שנכנסתי למחלקה הזאת אמרתי שהחייאה בשטח יותר קלה מאשר להיכנס למחלקה הזאת.
איילת נחמיאס ורבין: זה אני מאמינה לך.
מוריאל כהן: אבל כמו שהבן אדם הזה יצא על הרגליים, גם המחלקה הזאת תצא על הרגליים.
נורית קורן: את יודעת, אומרים שמי שהציל נפש אחת בישראל הציל את כל העולם כולו.
מוריאל כהן: בבקשה, תתרשמו, אתם תתרשמו, תראו בעצמכם.
מוריאל כהן: אנחנו לא הבאנו את האנשים לפה בכוח, הם נמצאים כאן, כל המשפחות.
מוריאל כהן: תודה רבה לכם שבאתם.
מוריאל כהן: (בהמשך הסיור)
מירה קלף-אסולין: שלום לכולם, נעים מאוד.
עדנה פינצ'ובר: אני עדנה פינצ'ובר, מנהלת בית הספר ומירה היא הרכזת.
מירה קלף-אסולין: אני הרכזת והסגנית של עדנה.
מירה קלף-אסולין: ברוכים הבאים.
מירה קלף-אסולין: אנחנו בדיוק היינו בסיבוב איתכם, נורא התרגשנו כי באמת אבא של אחת הבנות שדיבר, אני נורא מתרגשת כי ממש אתמול הבת שלו חוברה לפרויקט שאנחנו מחברים את הילדים שנמצאים כאן
מירה קלף-אסולין: דרך מחשב בשביל לשמור איתם על קשר חברתי ולימודי עם הכיתה.
עדנה פינצ'ובר: אין הרבה זמן, אז אני רק אספר שבית הספר שלנו מוביל בשנים האחרונות תכנית ייחודית ומקורית וחדשנית שכוללת הכנת ילדים להליכים רפואיים.
עדנה פינצ'ובר: אני אספר לכם על התכנית האחרונה שלנו, שהיא שוברת שיאים עכשיו, היא מאוד פופולרית.
עדנה פינצ'ובר: אנחנו מכינים ילדים להקרנות, ילדים שצריכים לצערנו לעבור הקרנות.
עדנה פינצ'ובר: עד היום כל הילדים שצריכים לעבור הקרנות צריכים לעבור הרדמה לפני כן כי אסור לזוז, הליך אמנם בסך הכול מאוד פשוט, אבל בגלל שאסור לילדים לזוז מחייבים אותם לעבור הרדמה ובזכות התכנית שלנו אנחנו מכינים את הילדים והם לא צריכים יותר הרדמה.
עדנה פינצ'ובר: תארו לכם, ילדים שהיו רגילים לעבור הרדמות 30 פעמים במשך חודש, יום אחרי יום אחרי יום, היום שוכבים בלי לזוז ולא צריכים הרדמה.
עדנה פינצ'ובר: יש לנו הצלחה עם ילדה בת 3 ועם ילד בן 5 ואנחנו בדרך למעלה.
מיכל בירן: מה השיטה?
עדנה פינצ'ובר: אנחנו פשוט מכינים אותם.
עדנה פינצ'ובר: יש לנו המון המון אביזרים, אבל הדבר הכי חשוב זה לדבר איתם, להסביר להם מה מצופה, בנחת, בכלים שלנו.
עדנה פינצ'ובר: יש לנו את הפדגוגיה שמתאימה כדי לדבר עם הילדים, לשחק איתם, לעשות סימולציה.
עדנה פינצ'ובר: יש לנו היום דגם מיוחד שבנינו, של מכונת ההקרנות, הם עושים את ההקרנות כביכול לבובה, או דובי, ואחר כך הם עולים על המיטה כמו גדולים.
אלי אלאלוף: אפשר לשאול שאלה על העסקת המורים?
אלי אלאלוף: מי מעסיק את המורים שלכם?
עדנה פינצ'ובר: אנחנו כולנו עובדי משרד החינוך.
אלי אלאלוף: כל הצוות?
עדנה פינצ'ובר: רוב הצוות.
עדנה פינצ'ובר: אנחנו 70 אנשי צוות.
מירה קלף-אסולין: כאן במחלקה בעצם בגלל שהילדים מגיעים לטווח מאוד ארוך אז יש לנו כאן צוות של מורים, של מטפלים, של סייעות, של בנות שירות.
מירה קלף-אסולין: אחד הדברים שנורא נורא נורא חשובים לנו זה לשמור, הילד הוא חולה, אבל אנחנו שומרים על השגרה ועל המסלול.
אלי אלאלוף: יש קייטנות?
מירה קלף-אסולין: הנה, עכשיו אנחנו מתרגשים - - -
אלי אלאלוף: שהן מחוץ לבית החולים?
מירה קלף-אסולין: יש כל מיני פעולות של עמותות, אבל אנחנו נותנים את השירות כאן.
מירה קלף-אסולין: ב-1 ביולי אנחנו מתחילים קייטנה עד ה-15 באוגוסט.
מירה קלף-אסולין: אנחנו נורא מתרגשים כי גם בימים האחרונים הילדים קיבלו כאן תעודות.
מירה קלף-אסולין: הילדים בעצם לא נמצאים בבית הספר, כמו כל ילד, המורים והמטפלים רושמים ויש חגיגה.
שולי מועלם-רפאלי: איך מעבירים את ה - - -
מירה קלף-אסולין: אז בעצם אנחנו בית ספר שהוא כבר מספר שנים נמצא במתכונת ניסויי, בגלל הפיתוחים שלנו, של כל התכניות, גם של קשר עם בית הספר בקהילה ותכנית המחשבים ובעצם אנחנו סיימנו להיות בית ספר ניסויי ובית ספר שהולך להפיץ לבתי ספר בארץ את התכניות שלנו.
מירה קלף-אסולין: כבר לפני כשבועיים היו אצלנו שישה בתי ספר בארץ בשביל ללמוד את התכנית שלנו.
מירה קלף-אסולין: אני רוצה להגיד שיש כאן צוות של רופאים ואחיות מקסים, ושל עובדים סוציאליים.
מירה קלף-אסולין: תודה לך, גל, על כל שיתופי הפעולה.
מירה קלף-אסולין: אני חושבת שכל הצוות כאן מגויס בשביל לתת, לא את ה-100%, את ה-200%, עבור הילדים.
מירה קלף-אסולין: העשייה היא הוליסטית, היא נורא חשובה, אנחנו לא - - -
אלי אלאלוף: איך השגתם את ההעסקה הישירה של משרד החינוך?
אלי אלאלוף: זה הישג, כי ברוב בתי החולים, לצערנו, זה כבר לא.
נורית קורן: אדוני היושב ראש, היה דיון השבוע בוועדת חינוך בדיוק על הנושא הזה וכמעט כולם מועסקים על ידי 'קדימה מדע' ויש תקנות שהולכות להיות בדרך.
נורית קורן: אני רק רוצה לדעת כמה שנים, כמה זמן בית הספר הזה קיים?
עדנה פינצ'ובר: בית הספר הוקם לפני 34 שנים.
עדנה פינצ'ובר: בית הספר נותן שירות לעשר מחלקות ילדים בהדסה, בשני קמפוסים בירושלים.
עדנה פינצ'ובר: זה נכון שאנחנו עובדי משרד החינוך, אבל צריך להגיד שאנחנו נתמכים מאוד גם על ידי ארגון נשות הדסה ועוד אנשים מאוד יקרים שתומכים בנו ובית החולים בכלל זה, כי כל המהלכים וכל התכניות שלנו לא היו יכולים לצמוח בלי התמיכה הזאת.
עדנה פינצ'ובר: יש לנו צוות מאוד גדול, אנחנו כ-70 אנשים - - -
מירה קלף-אסולין: אנחנו גם צוות רב תרבותי.
מרדכי יוגב: הייתה טענה בוועדת החינוך, ועדת החינוך עוסקת בחינוך המיוחד והייתה טענה של הורדת שעות של משרד החינוך לבתי הספר בבתי החולים, זה נכון או לא נכון.
עדנה פינצ'ובר: כן, שמעתי על זה ואנחנו מאוד בלחץ כי אנחנו לא מספיקות לנשום, באמת, סדר היום שלנו, צריך להבין שהאווירה שבה אנחנו עובדים זאת אווירה שהכול מאוד דחוף ומאוד לחוץ ולא פעם ולא פעמיים כשאנחנו כבר עם התיק, רוצות ללכת הביתה ובדיוק הילד התעורר ואנחנו עוזבות הכול ורצות אליו כי לא הספקנו להגיע אליו.
עדנה פינצ'ובר: הלחץ הוא אדיר והילדים בעצם צריכים מענה אישי.
עדנה פינצ'ובר: אנחנו לא כמו בית ספר שיכולים לשבת עם 40 ילד וללמד.
עדנה פינצ'ובר: אנחנו עוברים מילד לילד ומדייקים את המענה בשבילו כדי שחלילה לא יפסיד את חומר הלימודים שהוא מפסיד בעקבות האשפוז ולתמוך בו מבחינה רגשית ולהכין אותו לטיפולים.
אלי אלאלוף: והתשתית הפיזית מתאימה?
אלי אלאלוף: היא בהתאם לצרכים שלכם?
עדנה פינצ'ובר: לא מספיק.
אלי אלאלוף: רק היום בבתי חולים יש תכנון מראש של החלק עבור התלמידים, עבור בית הספר.
אלי אלאלוף: במקרה אני הייתי מעורב בתכנון בסורוקה ואני רואה את ההבדל מבחינה פיזית לעומת המצב של מקומות ישנים.
מירה קלף-אסולין: כן, ויחד עם זאת, אם תסתכלו, אנחנו נורא מנסים להנגיש גם את הסביבה לילדים, שהם ירגישו גן, שהם ירגישו בית ספר.
אלי אלאלוף: תגידו את זה בוועדת החינוך.
מירה קלף-אסולין: כן, שלא יורידו לנו שעות כי זה נורא חשוב.
מירה קלף-אסולין: עוד משהו אחד, זה נורא חשוב בשביל להכניס את נושא הנורמל בעבור הילדים, בכל המגזרים, יהודים, ערבים, תיירות מרפא, אנחנו נותנים מענה לכולם, אנחנו אפילו מגיעים לחבר ילדים לבית הספר גם ברשות, הגענו במזרח ירושלים לבתי ספר, בפסגת זאב, בנווה יעקב, בכל בית ספר וגם בחיידר, כן.
עדנה פינצ'ובר: במגזר החרדי, כולם מתחברים.
מירה קלף-אסולין: זהו, ואנחנו מאחלים בריאות לכל הילדים.
איילת נחמיאס ורבין: תודה רבה לכן.
אלי אלאלוף: בראבו, אפשר היה לשבת פה יום שלם.
אלי אלאלוף: (בישיבה)
אלי אלאלוף: אנחנו נתחיל, ברשותכם, שלושה-ארבעה חברי כנסת ואחר כך גם נעבור לנציגי משרד הבריאות, ודאי נציגי או עובדי הדסה.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד שהסיור הזה הוא ודאי מרגש כל אחד מאיתנו, אני לפחות מודה שריגש.
אלי אלאלוף: הצפיפות הייתה צפיפות יפה, בגלל שהמחלקה נראית מלאה, בגלל שרואים ילדים וצוות מדהים שמי שהתבטא הוא פשוט היה מדהים.
אלי אלאלוף: אני מזכיר את הרצון שלנו ואת מטרת הדיון, זה מה אנחנו יכולים לעשות כדי לעזור יותר בעתיד.
אלי אלאלוף: נשכח את סיפורי העבר, זה לא מעניין, וגם מי שרוצה לכתוב אחר כך היסטוריה שימצא לזה הזדמנות אחרת, ובאמת אני מתחיל בברכה, באמת תודה, פרופ' - - -
זאב רוטשטיין: זאב זה בסדר.
אלי אלאלוף: אני מרגיש יותר קל מהבוקר כשהגעתי.
אלי אלאלוף: הגעתי עם חששות, מפני שאנחנו עם מיוחד כזה שלא יודע להעריך מה שהוא עושה ומי שמתבטא בדרך כלל, ודאי אצלנו בכנסת, אני בטוח שאצל כל חברי הכנסת רוב הזמן מגיעות התלונות, הקיטורים, ואני מודה, למרות שאנחנו רק בהתחלת הדיון, לחברים.
אלי אלאלוף: עכשיו טכנית ביקשו שאני אגיד לכם, הכול מוקלט, הכול נרשם בפרוטוקול וזה רק מוכיח שהדיון הזה חייב להיות עם המשך עבודה ואנחנו נעשה, כמה שהכנסת הזו קיימת וכל עוד שאני בתפקידי, אני מתחייב להמשיך ולעקוב.
אלי אלאלוף: התחלנו בתקופת המשבר ואני שמח שאנחנו היום בתקופה שנראית לי לא משבר.
אלי אלאלוף: זה לא אומר שאין אתגרים, וגם מי שחשב לעשות משהו לא מוצלח, אני בטוח שהמצב היום נראה טוב יותר ממה שהיה בעבר.
אלי אלאלוף: אז, בבקשה, אנחנו נתחיל עם הרב אייכלר, החברים של הדסה יכולים להשתלב מתי שהם רוצים, ואחר כך יש לנו את שולי מועלם.
ישראל אייכלר: אז דבר ראשון שאני פותח ואני אומר מובן מאליו, רק את המובן מאליו צריך שייאמר, היה אומר מנחם בגין, כי אני ה' רופאך.
ישראל אייכלר: זה מה שאנחנו רואים בבניין הזה, בפרט במחלקה הזו, ותסלחו לי שאני אביא כאן סיפור כמעט אישי.
ישראל אייכלר: קרובת משפחה, אחיינית שלי, היא הייתה לפני הרבה שנים במחלקה הזו, חסרת סיכוי, ברוך ה', אני אגיד את הסוף, היא היום אמא לשישה ילדים, מלמדת באשדוד, עם 30 ילדים בכיתה, אף אחד לא נתן לה סיכוי וברוך ה' פה בהדסה היא זכתה לרפואה.
ישראל אייכלר: כשהייתי פה במחלקה איתה בחדר הבידוד היא הייתה עור ועצמות וגדולי המומחים אמרו 'חבל לענות אותה, אין לה סיכוי', והיה פה פרופסור שהגיע מטורונטו, אני לא זוכר את שמו, אצל הילדים, והוא אמר לי, סיפרתי את זה כבר, והוא אמר לי 'מעניין, אותם ילדים עם אותה מחלה, אני נותן אותו מינון, אותו טיפול, אחד יוצא חי ואחד - - - ללמדך', הוא אומר, 'שאנחנו יכולים לעשות את המקסימום שאנחנו יודעים, אבל חיים נותן הקדוש ברוך הוא'.
ישראל אייכלר: דבר שני, אני רוצה לומר, אני מסכים עם מה שאמרו פה חברים, שהבעיה של הדסה לא הייתה אף פעם העניין המקצועי, תמיד הדסה הייתה המקצועית בכל העולם.
ישראל אייכלר: כשהייתי ילד, כשסבא שלי היה פה, הדסה הייתה מותג בינלאומי ברפואה, לא הייתה להם בעיה ברפואה.
ישראל אייכלר: היה משבר כספי ואנחנו סייענו פה, באנו פה להפגנות, כמעט בודדים, עם הרופאים בשעתו, אני לא יודע מי נשאר היום מאז, חשבו שהדסה קורסת.
ישראל אייכלר: ברוך ה' בנס גדול מבחינה כלכלית הם הלכו והתייצבו.
ישראל אייכלר: הבעיה של הדסה הייתה במשבר אמון, זה מה שהיה מדובר, ואני לא מדבר על המשבר האחרון, אני מדבר על המשבר שהיה לפני עשר, 15 שנה, עם פרשת האם המרעיבה.
ישראל אייכלר: היה עניין של משבר אמון אנושי.
ישראל אייכלר: אחרי זה השתפר להדהים, בתהליך הדרגתי, האמון הציבורי.
ישראל אייכלר: אחר כך היה לנו את המשבר האחרון ואנחנו רואים היום, בעינינו ראינו ולא זר, שהציבור החזיר את אמונו בהדסה, המחלקות מלאות, לא רק המחלקה הזו, שהיא המחלקה הכי כואבת, אבל כל המחלקות מלאות, אנשים מרוצים, היחס - - - פגשה אותי פה אחות ערבייה בשם פאטמה, היא אומרת 'אני זוכרת אותך', היא הייתה פה כשאני הייתי לפני 20 שנה עם מישהו פה.
ישראל אייכלר: פה בהדסה רואים ערבים ויהודים, רופאים ואחיות ערבים ויהודים וחולים יהודים וערבים, אין פה שום סכסוך, אין פה חילוניים, אין פה דתיים בבניין הזה.
ישראל אייכלר: כמו שהשעון נעצר כשנכנסים לבית חולים, ככה הסכסוכים נעצרים.
ישראל אייכלר: לכן אני חושב שכולנו יכולים לצאת מפה מעודדים כשראינו שהאמון של הציבור חוזר.
ישראל אייכלר: אמנם זה איטי, זה תהליך, כמו כל תהליך אנושי, אבל אני רוצה לברך את פרופ' רוטשטיין, ואת גל שהכרתי רק היום ואת יורם, שאני מכיר הרבה שנים, שבאמת בעזרת ה' תצליחו להחזיר את אמון הציבור, ברפואה אתם מצוינים, בכלכלה ה' יעזור לכם - - -
שולי מועלם-רפאלי: בכול ה' יעזור להם, בעיקר בכלכלה.
ישראל אייכלר: עניין האמון הציבורי האנושי, זה אתם יכולים לעשות, זה בבני אדם.
ישראל אייכלר: הבחירה בין אדם לחברו זה בידי אדם וזה אתם יכולים לעשות.
ישראל אייכלר: אם תחזירו את האמון של כל הציבורים בירושלים, ואין ציבור אחד בירושלים, תראו במחלקות, כל הציבורים בירושלים, אם תצליחו בעזרת ה' להחזיר גם את האמון הציבורי ההצלחה מתחילה רק עכשיו.
זאב רוטשטיין: אני רק אתייחס לנקודה אחת שאמר הרב אייכלר.
זאב רוטשטיין: זו דוגמה שאני משתמש בה כשאני מלמד, מדוע באותה מחלה, אותה פתולוגיה, יש כאלה שמגיבים לטיפול ויש כאלה שלא מגיבים לטיפול.
זאב רוטשטיין: הרב אייכלר תולה את זה מה שנקרא בקדוש ברוך הוא שעוזר, וזה בסדר, אנחנו לא מתווכחים איתו, הקדוש ברוך הוא חייב לעזור, זה גם התפקיד שלו ואנחנו מנצלים את זה עד הסוף.
זאב רוטשטיין: מעבר לזה השאלה הזו סקרנה הרי כל רופא, בעיקר כשאנחנו מתעסקים במחלות קשות כמו סרטן, איך יכול להיות שבאותו טיפול בדיוק חולים כאלה מגיבים וחולים אחרים לא מגיבים וזה הביא אותנו לחקור ולרדת לשורשה של המחלה ולא לקרוא לה סתם בשם לוקמיה או כל דבר אחר.
זאב רוטשטיין: היום, לשמחתי הרבה, עם הכלים הטכנולוגיים המתקדמים ביותר, עם הירידה לרמה האימונולוגית, עם הירידה לרמה גנטית, אנחנו יכולים לאפיין בצורה שונה את המחלה ולתת את הטיפול הנכון שכן יעזור לחולה במקום לנסות את הטיפול הכללי שיעזור לחלק ולחלק לא.
זאב רוטשטיין: זה המהפך או המהפכה הגדולה ביותר, גם גל דיבר על זה וגם יוסי דיבר על זה, שנקראת precision medicine.
זאב רוטשטיין: אני חייב לציין, בלי ענווה יתרה, שהדסה מובילה בתחום הזה בגלל שהדסה באמת בנויה גם על האוניברסיטה, בית הספר לרפואה וצוות עצום של חוקרי בסיס שבדיוק התחברו עם מכון גנטי יוצא מן הכלל.
זאב רוטשטיין: אנחנו יום אחד גם מקווים להיות המרכז הלאומי של מדינת ישראל לגנטיקה כדי לפתור בעיות גם של ילדים בבתי חולים אחרים, אבל לפחות אצלנו היום הטיפול שניתן מבוסס על הוכחות מדעיות של שינויים גנטיים ואז הרבה יותר קל לקדוש ברוך הוא לעזור לנו לרפא.
ישראל אייכלר: טוב שיש לקדוש ברוך אותך שאתה יודע לעזור לו.
זאב רוטשטיין: אני שליח.
ישראל אייכלר: עכשיו אמרת נכון, אתה השליח.
אלי אלאלוף: נפלא, תודה.
שולי מועלם-רפאלי: פרופ' רוטשטיין וכל הצוות המופלא, רופאים, אחיות והמורות והעובדים הסוציאליים.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שהפיל הזה שקוראים לו המשבר הגדול הוא פה מבחינתי בהסתכלות קדימה בשאלה איזה דברים היינו יכולים לעשות אחרת בכל הממדים.
שולי מועלם-רפאלי: איזה דברים חברי הכנסת היו צריכים ויכולים לעשות אחרת, איזה דברים הדסה היו צריכים ויכולים לעשות אחרת ואיזה דברים משרד הבריאות היו צריכים ויכולים לעשות אחרת.
שולי מועלם-רפאלי: ושאלה נוספת שאני מבקשת שתנסו לפתוח בפניי, האם למרות שברור שכמו שאין אדם לומד אלא במקום שליבו חפץ גם אין אדם בא להירפא אלא במקום שליבו חפץ, האם נעשה איזה שהוא תהליך מול מטופלים, הורים וילדים, שבעצם בשעת המשבר הקשה הלכו למקום אחר בניסיון להגיד 'תקשיבו, אתם גרים בירושלים, יש פה מחלקה שעלתה באופן מדהים על דרך המלך, בואו נשאיר את הקושי הגדול מאחור וננסה לראות איך בונים מחדש פה'?
שולי מועלם-רפאלי: או שבתפיסת העולם הטיפולית והאישית שלכם, גם כרופאים וגם כבית חולים, אתם שחררתם את הדבר הזה?
זאב רוטשטיין: שולי, קודם כל נתת לי באמת להרמה, זה נקרא במה, להגיד תודה ליושב ראש הוועדה וחברי הוועדה.
זאב רוטשטיין: אני עדיין זוכר את הדיון בוועדה באמצע המשבר שגם יושב ראש הוועדה וגם חברי ועדה, מימין ומשמאל - - -
איילת נחמיאס ורבין: ב-7 במרץ 2017.
זאב רוטשטיין: אכן, עמדו ממש על הברכיים והתחננו לצוות לא לעזוב.
זאב רוטשטיין: אני זוכר את עצמי אומר, זה מוקלט, אפשר לראות את זה 'חבר'ה, נריב על הבעיות שיש לנו בתוך הבית, בואו תחזרו חזרה תטפלו בילדים'.
זאב רוטשטיין: גם המאמצים של יושב ראש הוועדה, בוועדה עצמה וגם מחוץ לוועדה, גם המאמצים של משרד הבריאות, כולל המנכ"ל וכולל השר, הוא היה אז שר הבריאות, הוא לא היה סגן שר, שניסו לעשות הכול ברמה של פגישות, ברמה של הכול, לא הצלחנו.
זאב רוטשטיין: אנחנו יודעים היום, כי אנחנו חכמים לאחר מעשה, שבעצם הסיסמאות שהופרחו אז לאוויר העולם שאי אפשר לטפל בילדים בהדסה וצריכים לעזוב, הן לא נכונות.
זאב רוטשטיין: מה שנקרא הוכחנו את זה שחור על גבי לבן.
זאב רוטשטיין: יותר מכך, מה שהצוות שעזב אותנו עושה היום, פה צריכה להישאל שאלה ולא על ידינו בתוך הסיפור הזה, אם זה סביבה מספקת לילדים.
זאב רוטשטיין: כשהייתה לי מה שנקרא הערת אגב משמאלי לגבי נושא של שערי צדק, שזה באמת לא בעניין שלנו, אני רוצה רק להזכיר דבר אחד, המרכזים הטובים ביותר בעולם הם טובים ביותר בעולם בגלל שיש להם ניסיון ועקומת למידה.
זאב רוטשטיין: צריך לזכור את זה, פה עקומת הלמידה היא על ילדים.
זאב רוטשטיין: ככל שאנחנו נבצע יותר פעולות, נראה יותר פתולוגיות, נלמד יותר לעומק, יהיה לנו צוות יותר גדול, ככה אחוזי ההצלחה שלנו ישתפרו.
זאב רוטשטיין: אנחנו במדינת ישראל לא מודדים, עדיין, אנחנו לא מספיק מתקדמים למדוד אחוזי הצלחה.
זאב רוטשטיין: אנחנו לעצמנו, וזה קרה ב-4.6, מאותו יום יש לנו registry של כל חולה וחולה אנחנו לומדים מכל הדברים של עצמנו ואנחנו גאים בתוצאות.
זאב רוטשטיין: מה זה גאים?
זאב רוטשטיין: אנחנו פתוחים, אנחנו בית חולים שקוף, טרנספרנטי מה שנקרא, לומדים משגיאות.
זאב רוטשטיין: יש שגיאות, אין דבר כזה ברפואה שאין שגיאות, אבל החוכמה ללמוד ולמנוע את השגיאה הבאה.
זאב רוטשטיין: אני רוצה לנצל גם את מה שאמרת טיפה, עם הסתכלות טיפה עתידית.
זאב רוטשטיין: היוזמה של המחלקה, ואני מוריד את הכובע, גם בפני גל וגם יוסי, היה לשלוח פעם בשבוע רופאה שלנו לבית חולים שניידר, היא מטפלת שם בילדים הירושלמים ובונה את האמון ואת הגשר ביניהם לבין לחזור חזרה להיות מטופלים בירושלים.
זאב רוטשטיין: זה על חשבוננו, אף אחד לא מפצה אותנו, אנחנו עושים את זה מתוך זה שחשוב מאוד שהמשפחות יבנו, גם משפחות שהלכו מפה לשניידר ומטופלים בשניידר, ושניידר זה בית חולים מעולה, אבל יש לנו רופאה שלנו שמקובלת שם, הם מקבלים אותה מאוד יפה, היא מטפלת בילדים הירושלמים שם, עוזרת להם מבחינת העומס ולאט לאט ייבנה האמון הדרוש.
זאב רוטשטיין: אנחנו לא ממהרים לשום מקום, יש לנו ברוך ה' ילדים לטפל, אנחנו מטפלים, אנחנו מצילים חיים, אנחנו נהנים.
זאב רוטשטיין: אני יכול להראות לכם סרטים שתבכו פה במשך חצי שעה רצופה, איך אנחנו מצילים ילד והוא הופך להיות פסנתרן מחונן ועוד ועוד ועוד דברים.
זאב רוטשטיין: כשזה יורד מהסטטיסטיקה לשמות זה מביא לנו ממש את רזרבואר הדמעות להתרוקן.
זאב רוטשטיין: אני חושב שהצוות שלנו עושה עבודת קודש.
זאב רוטשטיין: לא יכולתי לחלום לפני שנה בזמן הזה שיהיה לי צוות כזה.
זאב רוטשטיין: זה מפתיע אותי, הצוות הוא זה שמחזק אותי.
זאב רוטשטיין: ברגעים הכי קשים שלי, ועברתי לא מעט, מי שמחזק אותי זה מוריאל, זה גל, זה יוסי, זה הצוות, זה פוליה, זה אירנה, אלה שמעודדים אותי.
זאב רוטשטיין: אתם שמעתם את זה היום בזמן הביקור, אתם ראיתם איך הם מעודדים אותנו.
זאב רוטשטיין: ואני מקווה, איך נאמר אצלנו?
זאב רוטשטיין: בעזרת ה' אנחנו נגדיל תורה ונאדיר ובאמת נהפוך להיות מרכז בינלאומי.
זאב רוטשטיין: זה חשוב לנו.
זאב רוטשטיין: תדעו שכל ילד שנוסף אצלנו לטיפול זה עוד ידע, עוד ניסיון, עוד למידה.
זאב רוטשטיין: זה גם מה שמאפיין את המרכזים הגדולים בארצות הברית.
זאב רוטשטיין: למה אנחנו בסלואן קטרינג?
זאב רוטשטיין: כי אם אנחנו מטפלים ב-54 השתלות בשנה הם מטפלים ב-500.
זאב רוטשטיין: זה הבדל עצום.
זאב רוטשטיין: מי שיעשה 20 השתלות בשנה התוצאות שלו אף פעם לא יהיו כמו אחד שעושה 100 ו-150 השתלות בשנה ולשם אנחנו מתכווננים.
זאב רוטשטיין: אז משרד הבריאות צריך לעשות את שיעורי הבית שלו, הוא זה שיקבל את ההחלטה, אנחנו נכבד אותו כמובן, כמה מרכזים הוא רוצה לפתוח, אבל תדעו שבסופו של דבר, זה קרה גם עם השתלות איברים, בהשתלות איברים סולידיים, כבד וכליות, התמותה הייתה נוראית.
זאב רוטשטיין: אני מודה שסגרתי תכנית השתלות בתל השומר לריאות כי הייתה לי תמותה גבוהה מדי, אמרתי שזה לא מספיק, זה לא מספיק לעשות עשר השתלות בשנה, אנחנו מבטיחים לחולים דברים שאנחנו לא מקיימים, הם לא ייצאו בחיים, חלק גדול מהם.
זאב רוטשטיין: איחדתי את תכנית ההשתלות שלנו עם בילינסון כדי שיהיה כפול שניים והתוצאות יהיו יותר טובות.
זאב רוטשטיין: עשיתי גם צעד כזה בחיים ואני לא מתבייש בו.
זאב רוטשטיין: זו לא גאווה כל כך גדולה, אבל אני לא מתבייש בו, עשיתי את זה לטובת החולים.
זאב רוטשטיין: כל המערך בתל השומר, עם הטיפולים המתקדמים ביותר שקיימים בעולם, שלא קיימים באירופה - - - אני עכשיו טקסט מזה, 'אתה יודע שבאירופה אין את הטיפולים האלה עדיין?
זאב רוטשטיין: ' אנחנו מובילים.
זאב רוטשטיין: כך זה צריך להיות, אנחנו היהודים, אנחנו הישראלים, אנחנו פה בהדסה נוביל את הרפואה הבינלאומית בצורה שקשה להבין אותה.
זאב רוטשטיין: תנו לנו עוד טיפת זמן.
זאב רוטשטיין: שאלתם מה אתם יכולים לעשות, יש המון.
זאב רוטשטיין: קודם כל יש את משרד הבריאות שצריך להפעיל עליו לחץ אטומי שימלאו את ההתחייבויות שלהם מלפני שנה.
זאב רוטשטיין: קודם כל, הכי פשוט, התחייבתם?
זאב רוטשטיין: תפרעו את הצ'ק.
אלי אלאלוף: חכה, עוד מעט יבוא המנכ"ל.
זאב רוטשטיין: אני אומר תפרעו את הצ'ק, קודם כל.
זאב רוטשטיין: הם עדיין מתעכבים וזה לא טוב, הבירוקרטיה הזאת לא טובה לנו.
זאב רוטשטיין: אנחנו חייבים את העזרה עכשיו כי אנחנו מתפתחים.
זאב רוטשטיין: אי אפשר לעשות דיליי, אי אפשר להגיד לאמא 'בעוד שנה תקבלי', זה לא, אנחנו עכשיו צריכים את העזרה הזאת וכמה שיותר יותר טוב.
זאב רוטשטיין: הם התחייבו למינימום, אנחנו יכולים לקבל הרבה יותר, אנחנו נשמח נורא.
אלי אלאלוף: בבקשה, חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין.
איילת נחמיאס ורבין: טוב, צהריים טובים לכולם.
איילת נחמיאס ורבין: אני אתחיל דווקא במילת תודה לד"ר גולדשטיין שהתקשר אליי לפני חודש והייתה לנו שיחה מאוד מאוד ארוכה.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא סוד פה מסביב לחדר, לי הייתה פוזיציה מסוימת סביב המשבר.
איילת נחמיאס ורבין: אגב היא לא הייתה פוזיציה לטובת הרופאים, היא לא הייתה פוזיציה לטובת שערי צדק, היא הייתה הפוזיציה שעסקה אך ורק באופן ניהול המשבר ובטובת הילדים.
איילת נחמיאס ורבין: ושנייה אחת, אגב, לא חלפה במוחי המחשבה שמישהו פה בהדסה לא עסוק בטובת הילדים, אבל אני חשבתי שהמשבר יכול היה להיות מנוהל הרבה הרבה יותר טוב.
איילת נחמיאס ורבין: אגב, הדברים האלה, לשמחתי, מתועדים בדברי הימים של הכנסת בכל צורה ובכל כיוון.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת שהדסה הוא בית חולים מפואר, אני עצובה על זה שהדסה עבר משבר.
איילת נחמיאס ורבין: הרבה לפני שהייתי חברת כנסת ליוויתי את המשבר בהדסה, כי אני עסקתי בניהול ואני חשבתי שזה טרגדיה אדירה למרכז רפואי בסדרי הגודל האלה, המשמעותי ביותר בירושלים ללא ספק, שהוא עובר משבר כלכלי כזה, ואפילו הייתי בעד מינויו של פרופ' רוטשטיין להדסה.
זאב רוטשטיין: טעות.
זאב רוטשטיין: אני מכה על חטא בשבילך.
איילת נחמיאס ורבין: כי חשבתי שאין דרך אחרת להציל את בית החולים.
איילת נחמיאס ורבין: זה לא אומר שאנחנו חייבים להיות לא חלוקים בנושאים רבים, ויש בינינו מחלוקות, אולי בעתיד הן ילובנו, אולי לא, הכול בסדר מבחינתי.
איילת נחמיאס ורבין: מה שחשוב לי לומר, מכיוון שזו ועדת בריאות, אנחנו אמנם יושבים בהדסה, אבל חשוב לי לומר שני דברים שהם בהקשר הלאומי.
איילת נחמיאס ורבין: יש מחסור במדינת ישראל ברופאים בתחום המטו-אונקולוגיה לילדים.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו יודעים את זה וגם היושבים סביב השולחן הזה יודעים את זה.
איילת נחמיאס ורבין: לא כולם יכולים לעשות את הצעד שעשה פרופ' לבר שקם, עזב את מקום מושבו בניו יורק והגיע לארץ, ותודה, ואנחנו מברכים אותך על כך.
איילת נחמיאס ורבין: לכל רופא שהגיע לכאן יש משמעות, זאת אומרת האם הוא עזב מחלקה אחרת שבה חסר עכשיו רופא.
איילת נחמיאס ורבין: אני חושבת, וזה מה שאני טענתי בפני סגן שר הבריאות, שצריך לעשות כל מאמץ כי חלק מהרופאים שעזבו, חלק מהרופאים כבר היו, נקרא לזה לקראת אולי סוף הקריירה.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת להגדיר סוף קריירה של רופא כי בעיניי זה המקצוע הנאצל ביותר שיש ורוב הרופאים שאני מכירה, ואתה הזכרת את אחותך, עובדים עד נשימתם האחרונה, אבל כל רופא, והעומס בשניידר ידוע, וציין בצדק פרופ' רוטשטיין את שניידר, העומס בשניידר הוא קשה, הוא גדול, הם מלינים על כך, הם לא מלינים כלפי הדסה בהכרח, אבל הם מלינים כלפי המצב ולא הושקע מאמץ בהחזרת הרופאים שעזבו, בוודאי אלה שרוצים להמשיך בתחום.
איילת נחמיאס ורבין: העיר במהלך הסיור פרופ' רוטשטיין לגבי הרופאים שמטפלים בשערי צדק.
זאב רוטשטיין: שלוש רופאות עובדות שם, ובדיוק לרוחך.
איילת נחמיאס ורבין: לא, דווקא בכלל לא לרוחי משום שאני מעולם לא טענתי שצריך לפתוח מחלקה בשערי צדק.
זאב רוטשטיין: לא משנה, אבל הן עובדות במקצוע.
איילת נחמיאס ורבין: אז תן לי, בבקשה, מה שמקובל בוועדה זה שהדובר משלים.