GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אייל בן צבי: קוראים לי אייל בן צבי, נפצעתי בראש לפני 34 שנים.
אייל בן צבי: כיום אני עיוור, יש לי ארבעה ילדים.
אייל בן צבי: לא באתי לדבר פה על הבעיות האישיות שלי, אבל ב-1996 עבר חוק על ידי אילן גילאון, חוק - - -
אלי אלאלוף: נתתי את רשות הדיבור למישהו אחר.
אלי אלאלוף: נלך לפי סדר, ברשותך.
אורן קניג: אני הלום קרב כבר 22, שלא יודע את הזכויות שלי.
אורן קניג: כל מקום שאני פונה אליו, ממדרים אותי.
אורן קניג: אני גרוש, עזבתי חמישה ילדים בגלל כל הנושא הזה, כי אני נמצא בטיפול.
אורן קניג: כל דבר כזה עולה כסף, כי אני לא נחשב כמשרד הביטחון.
אורן קניג: אני זרוק - לא פסיכיאטר, לא מקבל שום דבר, לא יודע את הזכויות שלי, לא יודע כלום.
אורן קניג: תודה רבה למדינה.
אורן קניג: לא הייתי חייב להתגייס כי אבא שלי נכה.
אורן קניג: פטרו אותי מגיוס והתגייסתי בכל זאת.
אלי אלאלוף: תירגע, אני לא רוצה להגיע לסצנות לא נעימות.
אלי אלאלוף: אתה רוצה לדבר על המקרה האישי שלך?
אורן קניג: למה לא מבהירים לנו את הזכויות שלנו?
אלי אלאלוף: תן לי את הפרטים שלך, אדאג שנציג של אגף השיקום יגיע אליך.
אייל אליהו: אני מסכים עם מה שאמרת, שכל נכה חייב לדעת את הזכויות שלו.
אייל אליהו: נפצענו ילדים צעירים, יצאנו מבית ספר והיינו ילדים צעירים.
אייל אליהו: נפלתי על המשפחה, כי לא ידעתי את הזכויות, לא ידעתי מה מגיע לי.
אייל אליהו: יותר מזה, פה בישיבה גיליתי שמגיע לי בגלל הכוויות מזגנים.
אייל אליהו: גיליתי את זה עכשיו, אחרי 30 שנה.
אייל אליהו: יש לנו דברים שאנחנו באמת לא יודעים, וזה לא פייר כי אנחנו הורסים את המשפחות של ההורים.
אייל אליהו: אני רואה פה הורים שבאים לדבר בשם הילדים שלהם, כי הם לא יודעים מה מגיע להם ומה לא מגיע להם.
אייל אליהו: אם אני יודע מה מגיע לי, אז אני יודע מה מגיע לי.
אייל אליהו: לפעמים אני שומע אנשים, שזה אומר: אני קיבלתי, זה אומר: אני קיבלתי.
אייל אליהו: לא מה שמגיע לי מגיע למישהו אחר, ולא מה שמגיע לזה מגיע לזה.
אייל אליהו: ברגע שיש סדר וכל אחד יודע מה מגיע לו - לא תהיה שום בעיה.
אלי אלאלוף: אוקיי, זו בדיוק המטרה.
אורן קניג: אני רוצה לחזק את אייל ולהגיד שלא צריך שהנכים יקבלו במחשכים; בבתי הלוחם ובכל מקום שהוא ישמעו שזה קיבל וזה לא קיבל, זה כן קיבל וזה לא קיבל.
אורן קניג: למה לא לשלוח הביתה?
אורן קניג: שישלחו הביתה מה מגיע לכל אחד.
אורן קניג: זה הכי פשוט.
אלי אלאלוף: אוקיי, לא נפתור את כל הבעיה בדיון הזה.
אייל בן צבי: נפגעתי בראש לפני 34 שנים.
אייל בן צבי: כיום אני עיוור.
אייל בן צבי: אני מציע לוועדה הצעה קונקרטית: אפשר להתייחס לחוק הנכים כחלק מחוק זכויות החולה, שאילן גילאון חוקק ב-1996.
אייל בן צבי: זה חוק מאוד מפורט, הוא מתייחס בצורה סוציאלית והוגנת לכל האנשים.
אייל בן צבי: אני חושב שחוק הנכים חייב להיות חלק מרפורמה הרבה יותר רחבה, שקשורה גם לחוק של נפגעי פעולות איבה.
אייל בן צבי: כל סניף צריך לדון בדברים הספציפיים שלו, אבל החוק הזה חייב להיות עם ראייה מאוד רחבה.
אייל בן צבי: אני חושב שהפגיעות שאנחנו סובלים מהן הן מאוד משמעותיות.
אייל בן צבי: קראתי את המסמך שחיים בר הפיק, עם משרד הביטחון, והבנתי שהוא מתכוון לזנוח אותנו, בלי לבדוק קודם מה היא הפגיעה שלנו.
אלי אלאלוף: אייל היקר, קודם כול אני רוצה להגיד לך שכל החקיקה בכנסת בכלל, ובוועדה הזאת במיוחד, תמיד מתבססת על חוקים קיימים בסיסיים, כמו אלה שציינת, ואנחנו עובדים בהתאם לזה.
אלי אלאלוף: לא ייעשה פה שום דבר שפוגע בכבוד האדם, בזכויות החולה ודברים מסוג זה.
אלי אלאלוף: חוקים אלה הם בסיס לכל החקיקה שלנו.
אלי אלאלוף: אז אל תדאג, עושים את זה.
אייל אליהו: אפשר כן לדאוג, כי בשבוע שעבר רצית לדחות את זה בשלושה חודשים וראינו את הלחץ שהיה פה.
אייל אליהו: אז יש לנו הרגשה שזה חייב לעבור עכשיו.
אלי אלאלוף: אל תשתמש בטרמינולוגיה - - -
אייל אליהו: ראינו את זה בשבוע שעבר, ולכן יש את ההרגשה הזאת, שחייבים להעביר את זה בכל מחיר.
אייל אליהו: הרי אתה שומע פה תלונות של נכים, אתה שומע פה מקרים קשים.
אייל אליהו: אתה זה הביטחון שלי, אם אני בא אליך אז אני מבקש שתבין שיש פה מקרים מאוד קשים ואי אפשר להתייחס רק לנכים שהם 100% פלוס ולשאר הנכים אפשר לא להתייחס.
אייל אליהו: זה לא פייר.
אלי אלאלוף: אני משתדל להתייחס לכל אדם ואדם בלי שום - - -
אייל אליהו: שתבין מה ההרגשה שלנו פה.
אייל אליהו: ההרגשה שלנו היא שרוצים להעביר את זה בכל מחיר.
אלי אלאלוף: יש פה עוד מישהו שרוצה להתייחס?
יגאל רוטשטיין: שלום רב.
יגאל רוטשטיין: אני לא בא לדבר על המקרה האישי שלי.
יגאל רוטשטיין: אני פה כמו כל האחים שלי כאן, כל השקופים, הלא מוכרים.
יגאל רוטשטיין: המחלקה של מיצוי זכויות, אחד מהתפקידים שלה חייב להיות עדכון הזכויות והטיפולים לשנת 2018.
יגאל רוטשטיין: לעדכן שלא רק אנשים שהם מוגבלי ראייה יכולים לקבל כלבי שירות, שהלומי קרב יקבלו טיפולים מתאימים – אם זה בריכות הידרותרפיות עם תדרים, אם זה קבוצות תמיכה.
יגאל רוטשטיין: המחלקה הזאת צריכה לבחון שהטיפולים שאנשים מקבלים היום הם עדכניים לשנת 1948 ולא לשנת 2018, וחלק מאוד חשוב מהעבודה של המחלקה הזאת צריך להיות בחינה איך אנחנו מקדמים את עצמנו לטיפול נכון, כי אם נעשה את זה נכון גם העלויות של הטיפולים ירדו ולמשרד הביטחון יהיה את הכסף לטפל בנו בלי למרוח אותנו ובלי לתת לנו לרדוף אחרי ועדות 18 שנה, כי היום אני יושב על ההורים שלי, ואני יושב על הביטוח הלאומי ואני יושב על אישתי, שעוד שניה מתגרשת ממני.
יגאל רוטשטיין: אבל אני נלחם, ואני נלחם כל יום בשבילם, אני נלחם כל יום בשביל החברים שלי.
יגאל רוטשטיין: היום אני בחובות של מעל רבע מיליון שקל כדי להכין כלבים לאנשים מהכיס הפרטי שלי, כדי שהם יוכלו לצאת מהבית, כי אני, בלי הכלבה הזאת לא הייתי יכול להיות פה.
יגאל רוטשטיין: לא הייתי יכול לצאת מהבית, לא הייתי יכול לעשות הרצאות, לא הייתי יכול לטפל באנשים, והחיים שלי השתנו בזכות זה שהבנתי מה יכול לעזור לי.
יגאל רוטשטיין: אבל אם אתם לא תבינו מה יכול לעזור לנו ותיתנו לנו באמת את הטיפולים הנכונים – כל הדיונים האלה לא שווים כלום.
עידו גל רזון: אם מדברים על מיצוי זכויות, אני חושב שבמערך אגף השיקום יש מערך טוב, אבל הוא לא באמת ממצה את עצמו.
עידו גל רזון: יש עובדות שיקום ורווחה, שמוגדר להן כל פצוע ופצוע למי הוא שייך; כמו שעיוור לא יכול למלא טפסים באגף השיקום כי זה מסורבל, כי זה מפחיד, כי זה בלגן, אז מה הבעיה שמתוך האגף – אני לא מבין למה זו מחלקה נפרדת.
עידו גל רזון: עובדת השיקום, היא מוגדרת שהיא מטפלת באותו פצוע, אז מה הבעיה שהיא תמלא בשבילו טפסים, שתגיד לו: בוא רק לחתום ותקבל את הזכויות שלך.
עידו גל רזון: מה הבעיה במיצוי הזכויות?
עידו גל רזון: כמה עובדות שיקום יש על כל הנכים?
עידו גל רזון: המספרים הרי נאמרו פה, אנחנו מעלים את זה כל הזמן - כיש ארבע עובדות שיקום על 12,000 אנשים אז אי אפשר שהן יעזרו לאנשים למצות את הזכויות שלהם, אי אפשר להגיע למצב שנכה יקבל את מה שמגיע לו.
עידו גל רזון: מדובר בהרבה כסף, כמו שאמרת על דוח העוני שבסוף שנה זה 400 מיליון שקל.
עידו גל רזון: 400 מיליון השקל האלה, לאן הם הולכים?
קריאה: אבל אגף השיקום מנחה אותם.
אלי אלאלוף: אני לא מקבל יותר שום הערה, בשבילי הסעיף סגור.
אלי אלאלוף: תהיה כלולה בחוק דרישה להקמה של מערכת למיצוי זכויות, שמאפשרת להבין מה שמקבלים וגם מה שלא מקבלים בשקיפות מלאה, שיהיה ברור, כי ברגע שאנחנו יודעים מה מגיע לכל אחד אנחנו גם יודעים גם מה לא מגיע, וזה חשוב שנדע.
אלי אלאלוף: לי לא אכפת שתיאבקו, תלכו לשכנע ותשכנעו.
אלי אלאלוף: אני רוצה להגיד לכם שלמרות הכול, אגף השיקום הוא אגף מאוד מאוד מקצועי.
אלי אלאלוף: הוא לא אופטימלי, אבל הוא מאוד מקצועי, ואני בטוח שיידע לשפר את המערכת שלו, כי אין מערכת מתקדמת שהסתגלה לזה.
אלי אלאלוף: אם היא לא תשתפר כל שנה, כל יום – זה סימן שהיא נתקעה, ואני לא מאמין שהאגף רוצה להיות במצב הזה.
אלי אלאלוף: אז כאן אני סוגר את הסעיף של מיצוי זכויות, וברשות
אלי אלאלוף: כם נעבור לסעיף הבא – פוסט טראומה.
יעל סלנט: הסעיף הבא שעל סדר-היום הוא זכויות נכים עם פגיעה נפשית ועם פוסט טראומה.
יעל סלנט: במסגרת הדיונים השונים שהתקיימו עד עכשיו שמענו הרבה מאוד טענות מכיוונים שונים ומנושאים שונים בנוגע לסוגיה הזאת, ולכן ייחדנו לזה דיון נפרד, כדי לדון בכל אותם דברים שעלו במהלך הדיונים באופן מפוזר במסגרת הזו.
יעל סלנט: אני רוצה להזכיר שבמהלך הדיונים היו כמה סוגיות שהוארו בזרקור, ואעיר על מה מהן, שהוועדה ביקשה ממשרד הביטחון לבדוק ואנחנו רוצים לקבל תשובות שלהם, ואני מניחה שאחרי זה יהיו הערות נוספות.
יעל סלנט: דבר ראשון, מימון קייטנה ומימון צהרון.
יעל סלנט: כשדנו בסעיף הרלוונטי ראינו שהזכאות הזאת ניתנת רק לנכים שיש להם דרגת נכות בשל פוסט טראומה, והוועדה שאלה מדוע לא ניתן לנפגעי נפש אחרים באותה דרגת נכות – נדמה לי שמדובר שם ב-30% ומעלה.
יעל סלנט: אותו דבר בנוגע לדמי ניידות – יש דמי ניידות בדרגה אחת לנפגעי נפש ודרגה אחרת לנפגעי פוסט טראומה, כשבפוסט טראומה דמי הניידות גבוהים יותר.
יעל סלנט: גם בנוגע לקייטנות והצהרונים וגם בנוגע לדמי הניידות ביקשנו ממשרד הביטחון לתת איזשהו נימוק מקצועי לאבחנה הזאת, ככל שהוא קיים.
יעל סלנט: למיטב ידיעתי, לא קיבלנו נימוק שיכול להצדיק את האבחנה הזאת ואנחנו מבקשים ממשרד הביטחון להתייחס לזה.
יעל סלנט: סוגיה נוספת שעלתה פה מאוד חזק במהלך הדיונים היא נושא של טיפול פסיכולוגי לילדים של נפגעי נפש וראש ולילדים של נפגעי פוסט טראומה.
יעל סלנט: עלתה פה במהלך הדיונים בקשה שבדומה לפדויי השבי, ניתן טיפול פסיכולוגי לילדים של נכים עם דרגת נכות בשל פגיעת ראש, פגיעת נפש או פוסט טראומה.
יעל סלנט: משרד הביטחון הבטיח שגם בנוגע לסוגיה הזאת הוא יחזיר תשובה.
יעל סלנט: במהלך דיונים שעשינו מחוץ לוועדה הבנו שככל שזה נוגע לטיפול במסגרת משפחתית, שהנכה הוא חלק מהטיפול, או במסגרת זוגית, משרד הביטחון מממן טיפולים מהסוג הזה.
יעל סלנט: הוא לא ממן טיפולים בנפרד לילדים של הנכה, אבל הוא כן מממן טיפולים במסגרת משפחתית וזוגית.
יעל סלנט: אני חושבת שאם כך הדבר, אולי כדאי לתת לזה גושפנקא בחקיקה כדי לתת לזה התייחסות, אם ממילא זה ניתן.
יעל סלנט: דבר נוסף שעלה סביב אותו נושא הוא הגבלת הטיפול לבן המשפחה לשלוש שנים.
יעל סלנט: כרגע, כאמור, זה רלוונטי רק לבני זוג והורים, לא רלוונטי לילדים.
יעל סלנט: עלתה כאן בקשה, וגם היו כמה חברי כנסת שביקשו להסתייג בנקודה הזאת, שהטיפול יינתן כל עוד יש צורך, מבלי שתהיה מגבלה אפריורית לשלוש שנים.
יעל סלנט: אלה הסוגיות שהוועדה ביקשה ממשרד הביטחון לחזור בתשובות בנוגע אליהן.
יעל סלנט: דבר נוסף שעלה, אבל אני חושבת שניתנה תשובה מספקת במהלך הדיונים, הוא סעיף 9מב, שמדבר על פגיעות שרואים אותן כחלק מהפגיעה הכללית, וביקשו להוסיף לשם את נפגעי פוסט טראומה.
יעל סלנט: הרופאים של אגף השיקום הסבירו במהלך הדיון עצמו שאין איזושהי אסכולה מוכחת שאומרת שפגיעת פוסט טראומה יכולה לגרום למעין פגיעה נוספת כזאת, ולכן אני חושבת שלסוגיה הזאת כן ניתנה תשובה, למרות שאני יודעת שהיו נכים שפנו גם אחרי הדיון וביקשו התייחסות נפרדת.
יעל סלנט: אלה הסוגיות המרכזיות שעומדות פה לדיון.
איתן עמרם: אדוני ביקש בסוף דצמבר 2017, כמדומני, מסמך ממשרד הביטחון שמראה את כל הזכויות שהלומי הקרב זכאים להן באופן אישי.
איתן עמרם: אם יש דבר כזה, נשמח לראות אותו כדי שנדע מה הזכויות שלנו.
אלי אלאלוף: יש מסמך כזה?
אלי אלאלוף: לא נעשה?
איתן עמרם: שיעשו.
אלי אלאלוף: הראשון שביקש זכות דיבור – מוטי, בבקשה.
מרדכי רוזנברגר: אדוני היושב-ראש, אני מפורום עזר כנגדו, PTSD.
מרדכי רוזנברגר: אני נכה צה"ל, פגוע פיזית ונפשית.
מרדכי רוזנברגר: תחילה אני רוצה דיון כללי, שיהיה ברור שכולם מבינים במה מדובר.
מרדכי רוזנברגר: כולנו חייבים להבין שהדיון היום אינו עוסק בעוד הטבה זו או אחרת; הדיון הזה עוסק בדיני נפשות, ולכן יש להתייחס לכל החלטה שתיפול בחרדת הקודש הראויה לעיסוק בדיני נפשות.
מרדכי רוזנברגר: חשוב שיבינו מה היא פוסט טראומה.
מרדכי רוזנברגר: בדיון הראשון אודות הלם קרב שנערך בכנסת בשנת 1999 נשאו דברים פרופ' זהבה סלומון ופרופ' עמיחי לוי, שניהם מומחים בעלי שם עולמי בנושא פוסט טראומה.
מרדכי רוזנברגר: כדי להבין שאנו עוסקים בדיני נפשות אני מביא תקציר מדבריהם, שנישאו בכנסת.
עמיחי לוי: הלם קרב הוא קו שבר בחיים, קו פרשת המים של איך החיים היו לפני הפגיעה ואיך הם אחרי הפגיעה.
עמיחי לוי: יש הפרעות רבות וקשות בתחום הרגשי.
עמיחי לוי: לפצועים יש סף גירוי נמוך, הם מתרגזים בקלות, ומכאן הפגיעה הנוראה בכושר העבודה ובמשפחות שלהם.
עמיחי לוי: הסרטן שולח גרורות לגופו של החולה, אבל הטראומה הנפשית חוצה גם את הגבולות הביולוגיים – היא הופכת למחלה מידבקת.
עמיחי לוי: במחקרים שערכנו עם נשים של הלומי קרב, מצאנו אצל רבות מהן הפרעה דומה מאוד לזו של בעליהן.
עמיחי לוי: נשים שמעולם לא גויסו לצבא, לא לבשו מדים, לא חצו את הגבול – הן משלמות את המחיר.
והילדים במשפחה: יש פחדים קשים, יש חרדות קשות.
והילדים במשפחה: הפצועים חווים עוררות מחדש של הפגיעה.
והילדים במשפחה: כל כתבה בטלוויזיה, בעיתון, כל ריח, כל פיגוע מעוררים שוב את הסיוטים.
והילדים במשפחה: הם אחוזי פחד, כל דבר מקפיץ, העולם סביבם נעשה מפחיד יותר.
והילדים במשפחה: לחצים, ואפילו קטנים, של היומיום הופכים להיות מאוד מכבידים כאשר אנחנו הולכים בלי עור פסיכולוגי, בלי הגנה בכלל, ואז אנו חשופים לכל לחץ.
והילדים במשפחה: יש תופעה של הימנעות; עבור הסובלים מהלם קרב כל מעגלי החיים הולכים ומצטמצמים.
והילדים במשפחה: הם נותרים מסוגרים בביתם והם בחזקת נפקדים-נוכחים.
והילדים במשפחה: העבודה נפגעת, ובמקרים רבים מגיעים לאובדן כושר עבודה.
והילדים במשפחה: קיימת פגיעה קשה בחיי המשפחה.
והילדים במשפחה: הרס של חיי נישואים הוא דבר שכיח.
והילדים במשפחה: המשפחה כולה סובלת.
והילדים במשפחה: ברמה הקלינית אפשר לומר שפוסט טראומה היא מחלה משפחתית.
והילדים במשפחה: הפצועים רגישים לכל רעש, סף גירוי נמוך, קיימות התפרצויות אדירות על הקרובים להם ביותר.
והילדים במשפחה: אמשיל את הפציעה הזאת, שלצערי אני מכירה אותה מאוד מקרוב, לסרטן נפשי".
והילדים במשפחה: אני מזכיר שאנחנו מצטטים אחד מגדולי המומחים בנושא, בדיון שהיה פה בכנסת.
והילדים במשפחה: "לא רק שהיא מפריעה ומונעת לישון, לעבוד, לתקשר ולאהוב, היא פוגעת גם בעמידות הגופנית.
והילדים במשפחה: לעתים קרובות ראיתי אנשים שבגין הטראומה קופצת עליהם הזקנה בטרם זמנה, סובלים ממחלות שבדרך כלל אנחנו רואים אותן אצל אנשים מבוגרים בהרבה.
והילדים במשפחה: קיימות הפרעות קשות ביותר בשינה; לעתים לא ישנים לאורך הלילה, לילות שלמים; ואם כבר נרדמים, חוזרים שוב ושוב ומתעוררים לסיוטים.
והילדים במשפחה: הפצועים מסתובבים כל הלילה - מהכורסא למיטה הלוך וחזור, למטבח, ומהמטבח מחוץ לבית, הלוך וחזור.
והילדים במשפחה: רבים נוהגים כל הלילה כי הנהיגה מפחיתה במעט את עוצמת הרגש והיא מרגיעה מבחינה מסוימת.
והילדים במשפחה: חיים יומיום בסרט מלחמה רע, ערים בלילה ועצבנים ביום.
והילדים במשפחה: הלילה הופך ליום והיום ללילה.
והילדים במשפחה: לא ניתן לתכנן משימה, ולו הפשוטה ביותר.
והילדים במשפחה: אף פעם לא ניתן לתכנן כלום, כי אני לא יודע מה יקרה אתי בעוד רגע.
והילדים במשפחה: אין אדם מחוסן מהלם קרב.
והילדים במשפחה: כל אדם באופן פוטנציאלי פגיע להלם קרב.
והילדים במשפחה: כל אחד חשוף.
והילדים במשפחה: הפציעה הפוסט טראומטית המתגבשת אחרי מלחמה היא בדרך הכרונית והקשה ביותר לטיפול.
והילדים במשפחה: אם בישראל לא נוטשים חברים בשדה הקרב, חשוב להבין כי רבים מהלומי הקרב עדיין נמצאים בקרב – בקרב על השפיות, בקרב על המקום החברתי, בקרב על הכבוד – ולכן אסור לנטוש אותם.
והילדים במשפחה: אסור לנטוש את נשותיהם, את ילדיהם.
והילדים במשפחה: המדינה ששלחה אותם לקרב וגרמה להרס החיים חייבת להכיר ולטפל בהם.
והילדים במשפחה: הם חלק ממגש הכסף עליו ניתנה לנו המדינה ולכן יש לנו אחריות מלאה עליהם.
והילדים במשפחה: "
במשפט הבא: אני מבקש עוד דקה או שתי דקות, אני רוצה להסביר איך נפצעים בפוסט טראומה ומה חווה מי שפצוע פוסט טראומה.
במשפט הבא: אספר עלי, ברשותכם, חצי דקה.
במשפט הבא: ב-6 באוקטובר 1973 שלחה אותי המדינה להגן על גבולותיה.
במשפט הבא: באותו יום נפתחו שערי הגיהינום ולא נסגרו עד היום.
במשפט הבא: מיד עם תחילת הקרבות העקובים מדם מלאה רשת הקשר בצרחות חיילים הנשרפים בטנקים, בזעקות חיילים מתרסקים ובזעקות לעזרה של אנשי המעוזים הנכתשים.
במשפט הבא: בתוך דקות ספורות נשרפו או התרסקו מרבית חבריי, כשחלקם הגדול בניסיונות לחלץ את חברינו שנפגעו ונותרו מדממים תחת אש.
במשפט הבא: לאחר כמה שעות לחימה עזה מצאתי את עצמי טנק בודד בתוך מתחם מבוצר ענק ובו מאות אלפי חיילים מצרים.
במשפט הבא: האש ניטחת מכל הכיוונים, מטחי הארטילריה נוחתים מטרים ספורים ממני, פוגעים בטנק, קורעים חלקים ממנו.
במשפט הבא: פצצות הזרחן מאירות את הלילה באור יום, מטחי הטילים אינם מפסיקים לרדוף אותי, כשחוטי הנחייה נותרים על הצריח.
במשפט הבא: אני נמצא בלחימה עזה מול אלפי מצרים, אני דוהר בשיא המהירות ודורס עשרות מצרים המתרוצצים בשטח למרגלותי.
במשפט הבא: אני יורה מקלע המפקד, זורק רימונים, יורה בתותח.
במשפט הבא: עשרות חיילים מצרים נדרסים תחת הטנק, עשרות גופות מעופפות.
במשפט הבא: אני מצטער על התיאור הזה, אבל חייבים להבין מה גורם למחלה הזאת, דברים שהנפש קשה לה להכיל, היא לא בנויה לזה.
במשפט הבא: אני נפצע מרסיסים ביד היורה במקלע.
במשפט הבא: איני חש בכאב, אין זמן לכאב, רק חש את הדם הזורם.
במשפט הבא: הטנק ממשיך ונפגע מרימונים שזורקים עליו המצרים ומטילי אר.
במשפט הבא: פי.
במשפט הבא: ג'י שפוגעים בטנק, אך למזלי, בשלב זה אינם מדליקים אותו.
במשפט הבא: אני חוזר ונפצע שוב ביד שמאל, ושוב אין זמן לכאב, רק חש את הדם הזורם.
במשפט הבא: אני בכל שניה במלחמה עזה על החיים.
במשפט הבא: תוך כדי לחימה עזה אני חוזר וקורא בקשר: תחנות חורף, תחנות, מי שומע?
במשפט הבא: עבור.
במשפט הבא: דממה בקשר, לא שומעים דבר.
במשפט הבא: אני חש ומתחיל להפנים כי כל חבריי כבר אינם בין החיים, כי כל תחנות חורף נדמו, כי נותרתי טנק ישראלי אחרון, מה שנראה לבד מול כל הצבא המצרי.
במשפט הבא: הלחימה העזה ממשיכה עוד שעה ועוד שעה.
במשפט הבא: אני בגיהינום.
במשפט הבא: כך נראה הגיהינום.
במשפט הבא: אני מדלג על כל שאר הדברים, הסיפור הזה לא רלוונטי, הוא רק כדי שתבינו מה עוצמות החוויה.
במשפט הבא: מאז אותה מלחמה אני חוזר וחווה את המראות הקשים בכל יום, את החברים המדממים, המרוסקים, את הגופות המתעופפות באוויר, את האדמה שהותכה ורתחה סביבי בכל יום, בכל שעה, בכל דקה.
במשפט הבא: מזה 45 שנים כמעט איני ישן, וכאני נרדם מעט אני חוזר וחווה סיוטים בהם חבריי צועדים בסך אל תוך האש ואני צועק להם: עצרו, אך הם אינם שומעים וצועדים נופלים לאש.
במשפט הבא: מנסה לחבר את חבריי המרוסקים ולא מצליח.
במשפט הבא: זוהי הפוסט טראומה, רבותי, מראות שהנפש אינה בנויה לראות ואינה בנויה להכיל.
במשפט הבא: עכשיו, בקצרה, אני עובר לחוויה הפוסט טראומטית ואיך חיים עם פוסט טראומה, חשוב שיבינו.
אלי אלאלוף: זה מדהים מה שאתה מספר, אבל אתה רוצה להגיע למשהו?
מרדכי רוזנברגר: עוד דקה, כן.
מרדכי רוזנברגר: פתחתי בסיפורים כי רציתי שיבינו את החוויה הזאת.
מרדכי רוזנברגר: איך השלבים של פוסט טראומה?
מרדכי רוזנברגר: השלב הראשון הוא שלב ההכחשה וההסתרה – אני אומר לעצמי: מוטי, היית אמיץ, לחמת, איך יכול להיות שפתאום הפכת למישהו כל דבר מפחיד אותו?
מרדכי רוזנברגר: יש את שלב ההסתרה, וזה חשוב, אנחנו גם יודעים שמהסיבה הזאת אין התיישנות על נושא התביעה.
מרדכי רוזנברגר: ניסיתי להשתקם; התחלתי ללמוד עשרות פעמים, אך בכל פעם הפוסט טראומה לא הניחה ונאלצתי לפרוש.
מרדכי רוזנברגר: ניסיתי להשתקם; נישאתי, אבל אפילו בחתונה לא יכולתי להיות נוכח.
מרדכי רוזנברגר: ההמון סגר עלי וביליתי את חתונתי סגור בחדר מלון.
מרדכי רוזנברגר: הולדתי בת מקסימה, זו שחוותה כל חייה את הטראומה שלי, זאת שלא יכולתי להשתתף באירועים המשמעותיים בחייה.
מרדכי רוזנברגר: בבת מצווה שלה ההמון והבהלה סגרו עלי כרגיל וביליתי את רוב הזמן שוכב במושב האחורי של המכונית, משותק.
מרדכי רוזנברגר: כן, גם לזה מתרגלים, לומדים לחיות עם זה.
מרדכי רוזנברגר: תמיד ניסיתי לעבוד, אבל הכול המשיך לסגור עלי.
מרדכי רוזנברגר: אנחנו הופכים לחסרי יכולת תפקוד, וכמו שאמרתי לחברת הכנסת ברקו, אנו, פצועי הפוסט טראומה הופכים לדלי כוחות.
מרדכי רוזנברגר: אין לנו כוחות לצאת למאבקים, אנחנו זקוקים לאבא ולאמא שיהיו לנו לפה, שידאגו לנו.
מרדכי רוזנברגר: המדינה חייבת לקחת עלינו אחריות, אנחנו לא מסוגלים לנהל מאבקים של סגירת רחובות.
מרדכי רוזנברגר: המדינה, ששלחה אותנו לשדות הקטל שמהם חזרנו מרוסקים פיזית ונפשית, חייבת לקחת עלינו אחריות ולטפל בנו בחמלה, ברוך, להניח אותנו באהבה על ראשה - גם כך חיינו בלתי נסבלים.
מרדכי רוזנברגר: עכשיו אגע בנקודות החשובות לנו מבחינה מהותית.
מרדכי רוזנברגר: אני סובל כבר 45 שנה.
מרדכי רוזנברגר: כדי שאוכל להגיע לדיוני הוועדה לאחר כל כך הרבה לילות חסרי שינה אני פשוט נאלץ למלא את עצמי בכדורים.
מרדכי רוזנברגר: אבל אני מרגיש שאני חייב להיות נוכח פה, כלפי המשפחה שלי, כלפי החברים שלי, שבקבוצות הווטסאפ שלנו שומעים על הזמן משפטים כמו: חבל שהכדור לא פגע כמה סנטימטרים מהלב והיה גומר אותי; לא יכול יותר לשאת את הסבל המתמשך; למשפחה שלי היה יותר טוב אם לא אהיה.
מרדכי רוזנברגר: ואנחנו עוזרים ותומכים אחד בשני.
הם אלה: שנית, ביטול מבחן ההכנסה המדובר – אני לא רוצה לחזור עליו הרבה, כבר דנו בו מספיק.
הם אלה: אבל יש שם דברים ממש אבסורדיים שאני רואה.
קריאה: זה העוגן של המשפחה, מבחן ההכנסה.
מרדכי רוזנברגר: ברור, על זה דיברו רבות.
מרדכי רוזנברגר: יש שם דברים ממש אבסורדיים.
מרדכי רוזנברגר: באמת, מבורך השינוי בהצעת החוק החדשה, שבו יש פטור חלקי מקיזוז על השכרת דירות ועל רווחי הון.
מרדכי רוזנברגר: אבל מה עם אלו שאין להם דירה ואין להם הון שייצר רווחים?
מרדכי רוזנברגר: למה דווקא לנזקקים ביותר, לאלה שנותרו חסרי כול ונותרו, למשל, עם פנסיה קטנה שחסכו בעמל כפיהם במשך כל השנים, דווקא להם, לאלה שצריכים הכי הרבה, המדינה מרשה לעצמה להכניס ידה לכיסם הפרטי ולקחת מהם את המעט שנותר להם?
מרדכי רוזנברגר: אבסורד נוסף הוא הקיזוז של כפל גמלאות.
מרדכי רוזנברגר: ממש הפליא אותנו לראות את המספרים שמדובר עליהם – ל-48 אנשים יש כפל גמלאות בין ביטוח לאומי ונכי צה"ל, וגם להם מקזזים.
מרדכי רוזנברגר: תחלואה נלווית - אני מצטט שוב באופן חופשי את פרופ' זהבה סלומון: פציעות פוסט טראומה פוגעות גם בעמידות הגופנית.
מרדכי רוזנברגר: לעתים קרובות ראיתי אנשים שבגין הטראומה קופצת עליהם הזקנה בטרם זמנה, סובלים ממחלות שבדרך כלל אנחנו רואים אותן אצל אנשים מבוגרים בהרבה.
מרדכי רוזנברגר: ועוד, מחקר נוסף בראשות צוותה של פרופ' סלומון אודות נפגעי מלחמת יום כיפור, שהופיע באוקטובר 2014, העלה כי לפוסט טראומה בעקבות המלחמה יש השפעה גם על האצת תהליכי הזדקנות – aging.
מרדכי רוזנברגר: פצועי פוסט טראומה חיים כל היום במתח רב, כאילו הם עדיין באזור מלחמה: הגוף דרוך, הדופק מואץ ולחץ הדם גבוה.
מרדכי רוזנברגר: לא צריך להיות מומחה בעל שם עולמי כדי להבין שמי שחי כך שעה אחר שעה, יום אחרי יום, שנה אחר שנה, אין מנוס שיתפתחו אצלו מחלות של לחץ דם, דופק מואץ, מחלות לבביות, מחלות עור הנובעות מהמתח המתמיד בו הוא חי.
מרדכי רוזנברגר: ביום הזיכרון לפני שלוש שנים, בשעת היזכור בהר הרצל התמוטטתי וחוויתי התקף לב קשה.
מרדכי רוזנברגר: מה יותר לנושא התחלואה הנלווית מהתקף לב בשעת היזכור על 120 חללי הגדוד שלי?
מרדכי רוזנברגר: מובנת מאליה הבקשה להוסיף לחוק את המחלות הנלוות, שעליהן אין לערער: לחץ דם ומחלות נלוות, סכרת ועוד.
קריאות: סרטן.
מרדכי רוזנברגר: סרטן, אוקיי.
מרדכי רוזנברגר: זה כבר דברים שאפשר לדבר עליהם.
מרדכי רוזנברגר: תעסוקה – יש לפעול לבניית מסלולי שיקום תעסוקתיים להלומי הקרב, תוך התאמה למאפיינים הייחודיים של הפגיעה, לרבות חוסר שקט, התפרצויות, ירידה ביכולת הריכוז, וגם בשל הפגיעה בזמן האיכות והשינה.
מרדכי רוזנברגר: אין אדם הרוצה לצאת ממעגל התעסוקה.
מרדכי רוזנברגר: לתעסוקה חשיבות עליונה גם לשמירה על הכבוד וההערכה העצמית של הפצוע ושמירה על התא המשפחתי.
מרדכי רוזנברגר: לסיכום, חשוב להפנים בכל החלטה שאתם לוקחים בנושא הלומי הקרב כי מדובר בדיני נפשות - מניעת הרס התא המשפחתית, והבריאות הנפשית של נשותינו וילדינו.
מרדכי רוזנברגר: וחשוב שוב להפנים: פציעה פיזית – הגוף איכשהו מחלים, אך בפציעה נפשית הגוף ממשיך ומדמם ללא סוף.
אלי אלאלוף: מוטי, אני חייב להודות לך על הצגת העניין.
מרדכי רוזנברגר: תודה, היה לי מאוד קשה לנסח.
מרדכי רוזנברגר: הבת שלי עוזרת לי.
אלי אלאלוף: אני רוצה להודות לך על כך שמצאת את הכוחות לבוא להציג לפנינו את נושא הלומי הקרב.
אלי אלאלוף: אין הרבה מילים כדי להגדיר מה שהעברת לנו היום, לפחות לי, חוץ מאשר הרצון לנסות לתקן.
אלי אלאלוף: נעשה הכול לתקן.
אלי אלאלוף: זה נושא, שלצערי, עוד לא יודעים מספיק עליו, לא יודעים אפילו איך להתערב.
אלי אלאלוף: מה שטכני - אפשר להתמודד, הנפש - ניתן למדענים גדולים שעובדים על זה כדי לנסות לתקן.
אלי אלאלוף: אבל הדברים שמובאים בחוק, בחלקם, הם כדי להתמודד עם האתגרים שהעלית בפנינו.
אלי אלאלוף: את חלקם נתקן, אבל שנבין שזה תהליך שהוא לא רק אדמיניסטרטיבי מנהלי, וצריך לראות איך עושים את זה.
אלי אלאלוף: אני רוצה לשאול את אגף השיקום: האם יש יחידה מיוחדת שמטפלת בפוסט טראומה?
חזי משיטה: שמעתי את מוטי בקשב רב, אני גם מכיר אותו.
חזי משיטה: דבריו נוגעים ללב ממש ומוכרים.
חזי משיטה: יש יחידה, שהסגן הבכיר העומד בראשה הוא ד"ר דן שגב, שיושב אתנו כאן.
חזי משיטה: הוא ראש יחידת השיקום במשרד הביטחון שמטפלת, בין היתר, בהלומי קרב.
חזי משיטה: אחת הרגליים החזקות שיש בכל מחוז היא יחידת שיקום, שמורכבת מעובדים סוציאליים מיומנים.
חזי משיטה: אגב, עובדים סוציאליים, כמעט - - -
קרן ציזיק: על מה אתה מדבר?
קרן ציזיק: אנחנו הלומים ולא שמענו על זה.
אלי אלאלוף: חבר'ה, נקשיב ויהיה זמן לשאלות.
חזי משיטה: בכל המחוזות באגף שיקום אחת מהרגליים המרכזיות היא יחידת שיקום שמורכבת מעובדים סוציאליים.
חזי משיטה: כמו שאמרת, הלם קרב בעולם, אבל גם במדינת ישראל - צרך ללמוד ולחקור אותו לעומק.
חזי משיטה: אני בטוח שמי שחווה אותו יודע לתאר יותר ממי שחוקר אותו; התיאור של מוטי יותר טוב ממחקר, כנראה.
חזי משיטה: בארצות הברית יש גופים שעושים מחקרים, הם עדיין בעיצומם של מחקרים לגבי תופעת ה-PTSD, ובארץ יש פסיכיאטרים שמטפלים בעניין הזה.
חזי משיטה: יש לי אפשרות להגיד, מהניסיון המאוד קצר שלי, שאפשר לשמוע שני פסיכיאטרים שאומרים ב-180 מעלות הפוך זה מזה.
חזי משיטה: כמו שהביאו את פרופ' זהבה סלומון, שפגשתי אותה ויש לי הערכה גדולה מאוד אליה, אז בראש קונסורציום של פסיכיאטרים שעבדו בנושא הזה, בראשותו של פרופ' יוסי זוהר, נאמרו דברים אחרים.
חזי משיטה: אני רוצה לגעת בדברים.
חזי משיטה: א', פרסמנו את הרשימה של הפוסט טראומטיים במסמך שהעברנו לאדוני היושב-ראש, והיא מופיעה כאן.
חזי משיטה: יש כאן בכל זאת דברים שבאים לידי ביטוי גם בחקיקה הנוכחית גם לפוסט טראומטיים.
חזי משיטה: אבל אנחנו עושים חקיקה שעבדו עליה תקופה ארוכה – ארגון נכי צה"ל, משרד הביטחון ומשרד האוצר – כדי להביא את החקיקה על מנת שנקרא אותה, נסכם אותה ונעביר אותה.
חזי משיטה: אני לא מלין, אבל ככל שאנחנו מתקדמים לסיום ההקראה של החוק, נראה לי שאנחנו חוזרים לנקודת ההתחלה.
חזי משיטה: אני לא רוצה ליפול דווקא על הנושא של הפוסט טראומטיים – לגיטימי כל מה הם רוצים להגיד ונאמר פה על-ידי מוטי בצורה כואבת ונוגעת - אבל בסופו של דבר על החקיקה הזו עבדו שנים ארוכות.
חזי משיטה: הבקשות שעלו כאן הן דברים שהורחבו ממה שקיבלו אנשים בעבר.
חזי משיטה: אתן דוגמאות כדי להדגיש את דבריי: ניתנה העלאה בדמי ניידות לפוסט טראומטיים, כי אלה נושאים שעמדו על הפרק מול ארגון נכי צה"ל לאורך השנים בשיח מול משרד הביטחון.
חזי משיטה: לקחת את זה ולהרחיב את זה - - -
קריאה: 100 שקל נתתם.
קריאה: ניידות 100 שקל.
קריאה: מה נתתם?
קריאה: 100 שקל.
אלי אלאלוף: אני מבקש, זה לא עניין של כסף כרגע.
אלי אלאלוף: זה עניין של התייחסות לנושא הספציפי, אחר כך נגיע לעניין הכסף.
קריאה: נתנו.
אלי אלאלוף: אם אחרי הצגה כל כך מכובדת, כל כך מקצועית, כל כך מרגשת - - -
קריאה: הוא מעוות את כל מה שאמר.
אלי אלאלוף: שב, בבקשה.
קריאה: הוא מעוות את כל מה שהוא אמר.
אלי אלאלוף: שב בבקשה, חבר.
אלי אלאלוף: אני מבקש ממך לשבת ולהתאפק.
קריאה: חולירות, שקרנים.