GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
דניאל כהן: אני רוצה לומר תודה על כך שהבאתם אותי לכאן.
דניאל כהן: זה מאוד מרגש להיות כאן.
דניאל כהן: אני בן 23 מאילת.
דניאל כהן: ההורים שלי עלו ממרוקו, שניהם, בשנת 1970.
דניאל כהן: אני גדלתי באילת עד ט' ובכיתה ט' הגעתי לכפר הירוק.
דניאל כהן: בני שהיום רכז הבוגרים של הכפר הירוק היה מדריך של הקבוצה המקבילה לי.
דניאל כהן: אני הגעתי לכפר הירוק כי חיפשתי מקום שאני אוכל להצליח בו יותר ממה שאני אוכל להצליח באילת וידעתי שבוודאות אני אוכל למצוא את זה שם.
דניאל כהן: בני בעצם מלווה אותי מגיל 14-14.5 ועד היום והוא עבר אתי כל כך הרבה.
דניאל כהן: הוא עבר אתי את כל השנים של התיכון, את כל השנים הקשות.
דניאל כהן: הוא עבר אתי את כל ההכנה לצבא.
דניאל כהן: כשאני סיימתי את התיכון, צה"ל דחה לי את הגיוס בשמונה חודשים ובשמונת החודשים האלה לא ידעתי מה אני הולך לעשות.
דניאל כהן: בני פשוט הזמין אותי להישאר בבית הבוגרים.
דניאל כהן: נשארתי בבית הבוגרים של הכפר הירוק.
דניאל כהן: התנדבתי שם על תקן שין-שין עם שכבת ז'-ח'.
דניאל כהן: במהלך של שמונת החודשים האלה ישנתי בכפר, אכלתי בכפר, גרתי שם וקיבלתי יחס של יותר מבית.
דניאל כהן: כשהגעתי לצבא, התגייסתי להיות לוחם בחטיבת הנח"ל.
דניאל כהן: בהמשך הייתי מפקד.
דניאל כהן: גם במהלך השירות הצבאי קיבלתי מהכפר הירוק בית, בין אם הייתי צריך להגיע בנסיבות הצבא ובין בנסיבות אחרות.
דניאל כהן: כל פעם שהייתי צריך, הייתי מתקשר לבני ומבקש ממנו מקום לישון, והוא היה מיד מסדר לי חדר.
דניאל כהן: זה משהו שהוא לא מובן מאליו ואני מעריך את זה.
דניאל כהן: מדהים לראות איך דואגים לך גם אחרי שאתה מסיים את בית הספר ואתה לא הולך למקום שאתה לא מכיר.
דניאל כהן: במסגרת התכנית יש לך כתובת.
דניאל כהן: אני קיבלתי כתובת אמיתית כי אם לא היה לי את הכפר, אם לא הייתה לי המסגרת הזאת, אני לא יודע למי הייתי פונה באילת.
דניאל כהן: אם הייתי צריך עזרה, אני לא יודע למי הייתי פונה או למי הייתי ניגש או את מי אני שואל כפי ששאלתי את בני.
דניאל כהן: בשירות הצבאי שלי, אחרי שנתיים בשירות נפצעתי פציעה יחסית קשה, ביד הדומיננטית שלי.
דניאל כהן: איבדתי את היכולות התפקודיות שלי ביד והיום אני מוכר כנכה צה"ל.
דניאל כהן: גם לאורך השיקום בני כרכז הבוגרים יצר אתי קשר וראה מה קורה אתי ואיך זה מתקדם.
דניאל כהן: הוא תמך בי וליווה אותי לאורך כל הדרך.
דניאל כהן: שוב, אני אומר שאני הייתי אילתי ורוב הטיפולים הרפואיים אינם מתבצעים באילת בשל בית החולים הקטן שיש שם.
דניאל כהן: את כל הטיפולים הרפואיים העברתי במרכז וגם במהלך הטיפולים הרפואיים הגעתי לישון בכפר הירוק שעד היום משמש לי בית, וגם באותה תקופה.
דניאל כהן: זה נכון עד לתקופת השחרור.
דניאל כהן: מתקופת השחרור ועד היום אני התחלתי לימודים במכינה הקדם-אקדמאית של בר אילן ללימודי רפואה.
דניאל כהן: השאיפה היא ללמוד רפואה באוניברסיטת תל אביב בשנה הבאה.
דניאל כהן: בני קישר אותי עם רכז הישגים, אביב, שבעצם עזר לי להשיג מלגה שנקראת הישגים להיי-טק.
דניאל כהן: במסגרת המלגה אני מקבל את הלימודים חינם, את כל הספרים ללימודים חינם ואני מקבל תמיכה כלכלית כל חודש.
דניאל כהן: ללא התכנית הזאת וללא המלגה הזאת, אני לא הייתי יכול להמשיך.
מירב בן ארי: זאת מלגה ממשלתית?
דניאל כהן: כן.
דניאל כהן: בלי התכנית הזאת לא הייתי יכול להיכנס ללימודים האלה כי לצערי לאור הפציעה אני לא יכול לעבוד בעבודות הרגילות שסטודנטים עובדים בהן כמו מלצרות או עבודות כאלה ואחרות.
דניאל כהן: אני לא יכול לעבוד עבודות פיזיות.
דניאל כהן: ללא התכנית הזאת, ללא המענה שאני מקבל מהרכזים, לא הייתי יכול להיות היכן שאני נמצא היום וכנראה לא הייתי מתחיל ללמוד אלא נתקע מאחור ומגיע לאיזושהי עבודה שפשוט הייתי צריך לדבוק בה.
דניאל כהן: לא הייתי יכול להגשים את השאיפות שלי בחיים ולא הייתי יכול להתקדם.
דניאל כהן: מבחינת ההמשך בחיים שלי, מעבר לניסיון הקבלה שלי ללימודי רפואה, אני החלטתי שאני רוצה לתרום חזרה מעצמי לחברה ולכפר הירוק.
דניאל כהן: קיבלתי את הזכות לעבוד בכפר הירוק בשנה הבאה ואני הולך להיות שם מדריך באמיס, למי שמכיר.
דניאל כהן: אמיס, זה בית ספר בינלאומי.
קריאה: גם פנימייה.
דניאל כהן: לא פרטי.
קריאה: זה בתוך הכפר הירוק.
דניאל כהן: זה בתוך הכפר הירוק.
דניאל כהן: תודה רבה לכם.
קארין אלהרר: גברתי היושבת ראש, הייתי שמחה לשאול את רכזי הבוגרים דווקא, את אסף ואת בני, אם אתם מרגישים איזשהו שינוי מבחינת מה שאתם מסוגלים להעניק בעקבות תכנית יתד.
קארין אלהרר: האם אתם באיזשהו קשר עם עובדים ועובדות סוציאליים, האם יש איזשהו רצף מבחינת
קארין אלהרר: כם או שהכול כמנהגו נוהג.
ביניאם פרדה: אני מהכפר הירוק.
ביניאם פרדה: חניך שמגיע לכפר בכיתה ז', מתנתק מקהילה שלו ובעצם אין לו מושג מה קיים שם.
ביניאם פרדה: שאלתי פעם אם מישהו יודע מה זאת תכנית צעירים בעיר שלו או אם מישהו אי פעם ניגש לשם – אף אחד לא ניגש.
ביניאם פרדה: התפקיד שלי או של הרכזים, ברגע שהוא יוצא מכיתה י"ב, הוא לא מה ייתן לו הכפר אלא איך אני יכול לגשר או לחבר אותו בחזרה לקהילה, לתכניות שקיימות בחוץ.
ביניאם פרדה: התפקיד שלי הוא לחפש עבורו כל הזמן איך אפשר להיעזר במה שקיים כי את רוב הדברים אי אפשר לקבל אם אתה לא ניגש אליהם, בין אם אלה הלימודים ובין אם זה הצבא.
קארין אלהרר: השאלה היא האם בעקבות תכנית יתד אתם מרגישים איזשהו שינוי לטובה.
ביניאם פרדה: אותי פחות מעניין יתד או לא יתד.
ביניאם פרדה: כשאני יושב מול חניך או בוגר, אני חושב איך אני יכול לעזור.
מירב בן ארי: הוא לא מסתכל על יתד.
מירב בן ארי: הוא מסתכל על תכנית הכשרה מקצועית, הוא מסתכל על השכלה אקדמית.
אברהם לוי: רכז הבוגרים מתכלל את כל הפתרונות.
ביניאם פרדה: אני בודק מה אני יכול לתת לו.
ביניאם פרדה: אני בעצם מחופש לרוחב.
אלי אלאלוף: למרות שיש לי ניסיון, תמיד זה מרתק לשמוע צעירים.
אלי אלאלוף: יש לי רק בקשה, וסליחה שהתפרצתי כאילו את לא לומדת במקום טוב.
אלי אלאלוף: אני פשוט יודע מניסיון – כבר בושה לומר, אבל 50 ומשהו שנים – של עבודה בקרב צעירים בצורה זו או אחרת, למרות שגם ניהלתי, מה שעניין אותי הוא שתשאפו ליותר, לכמה שיותר כי מגיע לכם יותר ממה שאתם מקבלים היום.
אלי אלאלוף: אני מוריד את הכובע בפני משרד החינוך ואם זה ברווחה, גם בפני הרווחה.
אלי אלאלוף: פעם כשדני היה משאיר ילד בפנימייה, הוא היה גונב ועושה את זה ללא אישור, לא בהסכמת המערכת, וכאן אני שומע שהמערכת מקבלת את זה גם אם זה לא רשמי.
אלי אלאלוף: זה אומר שיש כאן גמישות שהפכה את הכפרים האלה לבית וזה נפלא.
אלי אלאלוף: אני אומר לכם שאני לא אוהב בירוקרטיה למרות המקום בו אני נמצא כרגע, אבל אלה שתי נקודות מאוד מרכזיות.
אלי אלאלוף: דבר שלישי.
אלי אלאלוף: יש לי טענות לרווחה, לחבר שלי מוטי וינטר שהוא כבר פנסיונר.
אברהם לוי: הוא עובד מאוד קשה.
אלי אלאלוף: אנשים חולים כמונו לא יודעים להפסיק לעבוד.
אלי אלאלוף: זה לא פתרון במקום מה שהעזתם פעם לקרוא לזה הפנים לקהילה.
אלי אלאלוף: זאת סיסמה טובה תקציבית אבל איומה לילד ועם המשחק הזה צריך להפסיק.
אלי אלאלוף: יש ילדים שמתאים להם להיות בבית עם פנים לקהילה ללא שירותים, ישראבלוף, ואתם יודעים זאת כמוני, ויש כאלה שבמסגרת פנימייתית הם פורחים בצורה מדהימה.
אלי אלאלוף: לכן לא לחשוב שכדי לחסוך כסף צריך לעבור מפנימייה לפנים לקהילה מפני שזה לא אותו דבר.
אלי אלאלוף: זה רק תירוץ תקציבי ולא תירוץ אמיתי.
אלי אלאלוף: לכן אני חוזר לנקודה האחרונה שהיא אובססיבית אצלי.
אלי אלאלוף: צריך מערכת אחת שפוגשת את הילד ויודעת לאיזו פנימייה או לאיזה כפר הוא ילך מפני שאף כפר לא דומה לכפר אחר ואתם יודעים את זה.
אלי אלאלוף: כשאני הסתובבתי בכפרים ועבדתי בכפרים, אין כפר שדומה ואין פנימייה שדומה.
אלי אלאלוף: יש כאלה שיש להם פתרונות מיוחדים לילד שלא מתאימים לילד אחר.
אלי אלאלוף: לכן היה טוב שיום אחד תהיה תחנה אחת להכוונה, לא למיון אלא להכוונת ילדים, שילכו, לא חשוב להיכן.
אלי אלאלוף: ההערה האחרונה שלי בנושא.
אלי אלאלוף: לא במקרה קפצתי ושאלתי כמה עולה ילד ברווחה וילד בחינוך.
אלי אלאלוף: 5,000 שקלים עם כל התרגילים שאתה יודע ואני יודע שאתה יודע, וזה טוב שאתה עושה אותם, כדי להגדיל את הקצבה או את דמי החזקת ילד במשרד החינוך.
אלי אלאלוף: זה בדרך כלל 5,000 שקלים.
אלי אלאלוף: 6,000 שקלים, נוסיף לו דלת בבניין.
אלי אלאלוף: לעומת תקציב הרווחה, גם אם זה בהגדרה קשה, ואני אומר לך שלא כל הילדים הם בהגדרה קשה, זה מגיע עד 13,000 שקלים.
אלי אלאלוף: אני אומר שילדים שמקבלים עבורם תקציב של 5,000 שקלים, הם לפעמים זקוקים גם לשירות של ההוא שמקבל 13,000 שקלים.
אלי אלאלוף: לכן, אם יש מיון אמיתי, ואני שומע בזכות הילדים הצעירים הנפלאים האלה שמסבירים באיזו גישה אישית ואנושית אתם מטפלים בהם, זה אומר שהתקציב צריך להיות פונקציה של הצרכים של הילד ולא של המסגרת.
אלי אלאלוף: המסגרת היא טכניקה.
אלי אלאלוף: הילד הוא הכי חשוב.
אלי אלאלוף: הילד הזה המופרע בגיל 14, הוא גאון.
אלי אלאלוף: , הוא יכול לנהל אותנו.
אברהם לוי: אנחנו נשמח אם תעזור לנו לקבל תוספת לתקציב.
אלי אלאלוף: אם באים ביחד שני המשרדים, זה לא אחד נגד השני.
אלי אלאלוף: באמת אולי נעשה את זה כעבודה שלנו.
אלי אלאלוף: אולי נעשה אנחנו כחברי כנסת עבודה ונבקש לאחד את שתי המערכות.
אלי אלאלוף: יש עוד מערכת שלישית, המפעל להכשרת ילדי ישראל.
אברהם לוי: הם כבר אצלנו.
אלי אלאלוף: כל ההצלחות שציינתם נראות כאן כאילו הן נקודתיות אבל אני רואה שזה מערך שהולך ומתגשם.
אלי אלאלוף: אני חושב שצריך לחפש איך אתם עובדים ביחד כדי להגיע למסקנה שקודם כל טובת הילד היא זו שיותר חשובה.
מירב שלו: מנהלת את תחום הבוגרים במינהל לחינוך התיישבותי.
מירב שלו: חשוב לי לומר שרכזי הבוגרים עוברים הכשרה מקצועית.
מירב שלו: זה פרופסיה מקצועית לכל דבר.
מירב שלו: אנחנו משקיעים בזה המון עבודה בפיתוח הזה ובעצם צריך ללמוד את כל המענים שיש למדינה היום לתת , איך לתווך, איך להנגיש, איך להגיע לצעירים ואנחנו משקיעים בזה הרבה מאוד עבודה בסיוע ג'וינט אשלים.
מירב שלו: היה לי חשוב לומר את זה.
מירב בן ארי: זה מצליח לכם.
מירב שלו: כן.
מירב שלו: זה מצליח לנו ואנחנו מאוד גאים בתוצאות.
מירב שלו: כל ילד שאנחנו מגיעים אליו, אנחנו משנים את עולמו ולא רק את עולמו אלא גם סביר להניח את העולם שהילד שלו ייוולד לתוכו ויכול להיות גם הילדים אחר כך וכך משפיעים על החברה.
מירב שלו: הדרך שלנו היא עוד ארוכה להגיע לכל בוגר ובוגר, אחד אחרי השני.
נתמר הלל: מנהלת את התחום הטיפולי בכפר הנוער ופנימיות, משרד החינוך.
נתמר הלל: גם אני מתרגשת ומצטרפת לשחר כ-20 שנים בתחום.
נתמר הלל: אני חושבת שבמשרד החינוך, הצלחנו להבין שבוגרים הם משאב למדינת ישראל, שיהיו אזרחים מיטיבים לעצמם ומיטיבים לסביבה.
נתמר הלל: יותר מזה, הצלחנו להבין שהם המודלינג לתלמידים שנכנסים, היום יושבים בכפרי הנוער, ויודעים שבוגרים לא עוזבים.
נתמר הלל: את הילדה שלי אני לא עוזבת.
נתמר הלל: זה מסר קריטי מאוד ויודעים שיש רצף חינוכי-טיפולי, ליווי, תעסוקתי, והתלמידים שנמצאים כבר בכיתה י"א נכנסים לחרדה מה יהיה בעוד שנה, כבר יש מסר.
נתמר הלל: זה מרגש מאוד מה שסיפרו לנו כאן הבוגרים.
נתמר הלל: אנחנו בהחלט מצדיקים את הנושא של הרצף ואני חושבת שזאת עשייה מבורכת.
נתמר הלל: למדנו את זה.
נתמר הלל: יש עובדים סוציאליים, יש מחנכים, מלווים את הילד מכניסתו ועד גיל 25.
נתמר הלל: אני מסכימה אתך חבר הכנסת שהתפיסה צריכה להסתכל על הילד ולא משנה אם זאת הרווחה, משרד החינוך או המפעל, כשהוא נכנס, מתי הוא נכנס, מתי הוא יוצא ולאן יוצא.
נתמר הלל: אני חושבת שאני רוצה להודות לכם.
נתמר הלל: אתם לוקחים את זה בצורה רצינית מאוד, מלווים אותנו, מחזיקים את הנושא ותמשיכו ללוות אותנו.
נתמר הלל: זה גם התפקיד שלנו.
ג'סיקה נגיד: מנהלת תחום נערות וצעירות, ויצ"ו ישראל.
ג'סיקה נגיד: חשוב לי לומר שזה מרגש לראות מה קרה עם תכנית יתד משנה שעברה.
ג'סיקה נגיד: אבל היה חשוב לי לומר ביחס לחבר'ה שדיברו כאן שהרבה פעמים הצוותים שמלווים עושים את זה בצורה וולנטרית ועושים את זה מהמקומות האישיים של האמונה שלהם, של המקום החינוכי שהם מאמינים בו.
ג'סיקה נגיד: הרבה פעמים התקציב לא מספיק, השכר שהעובדים האלה מקבלים הוא לא שכר מספיק ראוי והרבה פעמים הוא שכר מינימום.
ג'סיקה נגיד: אני חושבת שבתוך ההסתכלות הרחבה של זה, צריך להסתכל גם על זה.
ג'סיקה נגיד: אם רוצים להביא אנשים איכותיים ומשמעותיים לנוער הזה ולצעירים והצעירות האלה, יש מקום - - -
מירב בן ארי: לפי מה שרואים כאן, יש כאן אנשים איכותיים.
מירב בן ארי: על השכר אפשר לדבר.
מירב בן ארי: עשר שנים ניהלתי מרכזים לנוער בסיכון בשכר נמוך עם האנשים הכי טובים שיש.
ג'סיקה נגיד: המקום הוא להסתכל אם אנחנו רוצים לעשות את זה בצורה יותר רחבה.
סימונה שטיינמץ: נציבת פניות ילדים ונוער.
סימונה שטיינמץ: התבקשתי להגיע ולהציג את הנושא.
סימונה שטיינמץ: אני לא יודעת כמה זמן יש לנו.
סימונה שטיינמץ: הייתי רוצה שהנציבות לא תהיה בקצרה אלא שתהיה במקום משמעותי במדינת ישראל.
סימונה שטיינמץ: אני נציבת פניות ילדים ונוער.
מירב בן ארי: מחוק האומנה.
אלי אלאלוף: מהחוק שלנו.
סימונה שטיינמץ: כן.
סימונה שטיינמץ: ואנחנו עומדים מאחורי החוק.
אלי אלאלוף: פעם ראשונה רואים אותך בוועדה.
סימונה שטיינמץ: לא אבל אני מקווה שלהבא גם תזכור אותי.
סימונה שטיינמץ: כולי תקווה שיתקיים דיון.
סימונה שטיינמץ: יש לנו ב-20 בנובמבר את היום הבינלאומי לזכויות הילד וגם אז תהיה שנה מאז הוקמה הנציבות.
סימונה שטיינמץ: אני מקווה שאז באמת יתקיים דיון ייחודי לגבי הנציבות.
סימונה שטיינמץ: התקנות יהיו תוך מספר חודשים.
סימונה שטיינמץ: בספטמבר.
סימונה שטיינמץ: מה שאנחנו מבטיחים, אנחנו מקיימים.
סימונה שטיינמץ: גם אם לא אני זו שהבטחתי, עדיין נעמוד בזה.
קארין אלהרר: ההתחייבות לא הייתה שלך אבל יפה שאת עומדת בה.
סימונה שטיינמץ: אני אעמוד מאחורי ההבטחות.
סימונה שטיינמץ: בסך הכול אנחנו באים כאן לשרת ילדים.
סימונה שטיינמץ: לוחות זמנים זה דבר מאוד חשוב בעולמם של הילדים.
סימונה שטיינמץ: למי שלא הבין בדיוק מה היא הנציבות.
סימונה שטיינמץ: הנציבות היא למעשה גורם שחוקק בחוק האומנה והוא מיועד עבור ילדים שמבקשים כמנגנון לבירור תלונות של ילדים בהשמה חוץ ביתית.
סימונה שטיינמץ: אנחנו כאן ביום מבורך ורציתי לברך את רוני עם כניסתה כמנכ"לית אבל אנחנו ביום מבורך של פורום כפרי הנוער ופנימיות.
סימונה שטיינמץ: נציבות פניות ילדים לא נותנת שירות רק לילדי פנימיות אלא גם לילדי אומנה וגם לצעירים.
סימונה שטיינמץ: אפרופו, אנחנו מדברים על פנימיות, אבל אנחנו מדברים גם על פנימיות של ילדים עם מוגבלות ולכן יש שם גם צעירים עד גיל 21 שנכנסים תחת החוק.
סימונה שטיינמץ: אני אומר עוד דבר לחברים שיושבים כאן סביב השולחן.
סימונה שטיינמץ: בשלב הזה עוד לא הוכרע שאלת מקומה של הנציבות לגבי הילדים שנמצאים בכפרי הנוער שתחת משרד החינוך ויש צורך גם להכריע בסוגיה הזאת.
קארין אלהרר: מה המניעה?
סימונה שטיינמץ: אני חושבת שפרשנות החוק.
מירב בן ארי: יש לך קשר לכפרי הנוער והפנימיות?
סימונה שטיינמץ: ודאי שיש לי קשר לפנימיות.
סימונה שטיינמץ: אין כרגע קשר עם כפרי הנוער.
סימונה שטיינמץ: כמו אמרתי, צריך להכריע בעניין הזה כי זה נתון לפרשנות החוק.
סימונה שטיינמץ: כן יש לי קשר עם משרד החינוך אבל לא כרגע עם כפרי הנוער.
קארין אלהרר: אפשר לתקן את החוק.
אלי אלאלוף: יש יושבת ראש לוועדה והיא מחליטה.
מירב בן ארי: כרגע זה רק הפנימיות בלי כפרי הנוער?
סימונה שטיינמץ: פנימיות.
סימונה שטיינמץ: כשאני מדברת על פנימיות, אנחנו מדברים על פנימיות לא רק של ילד ונוער.
מירב בן ארי: אנחנו מדברים גם על פנימיות הרווחה.
סימונה שטיינמץ: ברור, אבל צריך להבין שהיות שאנחנו יושבים כאן בפורום שיותר מתאים לילד ונוער, אני לא יושבת רק עם ילד ונוער.
סימונה שטיינמץ: גם ילדי אומנה.
סימונה שטיינמץ: גם בחסות הנוער אנחנו הולכים לעשות שינויים בתקנות כדי שגם ילדי חסות הנוער יקבלו את המענה על ידי הנציבות.
סימונה שטיינמץ: הנציבות נמצאת באוויר מזה שבעה חודשים.
אלי אלאלוף: אבל באוויר עם משרדים.
סימונה שטיינמץ: באוויר, מאז אני נכנסתי כי אין משהו אחר.
אלי אלאלוף: אבל יש לך משרד.
סימונה שטיינמץ: יש משרד.
מירב בן ארי: איפה את יושבת?
סימונה שטיינמץ: בתל אביב, במגדל שלום.
סימונה שטיינמץ: זה באופן מכוון.
אלי אלאלוף: הבירה של ישראל, אם נשאל את הצעירים.
מירב בן ארי: כשהיא אמרה באוויר, היא התכוונה לגובה של מגדל שלום.
סימונה שטיינמץ: זה לא ממש בגובה.
סימונה שטיינמץ: דרך אגב, יש לוגיקה שעומדת מאחורי זה.
סימונה שטיינמץ: הנציבות היא תחת שר הרווחה, היא עצמאית, ואחד היעדים היה לעשות את ההבחנה בין משרד הרווחה לנציבות והנציבות היא בעצם גורם שהוא אאוט סיידר למרות שהוא תחת שר הרווחה.
סימונה שטיינמץ: המשמעות של זה היא שאני יושבת שלא במשרדים הקונבנציונאליים של משרד הרווחה והסיבה שזה בתל אביב, בדיוק כמו שנאמר כאן, זאת בירת הילדים והנוער.
סימונה שטיינמץ: זה המקום שהכי מונגש לילדים ומתוך כוונה להנגיש בכל האופנים גם הטכנולוגיים וגם הפיזיים את הגישה של הילדים ובני הנוער והצעירים אל הנציבות, מקום מושבה של הנציבות נבחר בעיר תל אביב.
מירב בן ארי: אני רואה שרשמת את כל הפרטים של הנציבות.
מירב בן ארי: למה שהם יתקשרו אליך?
סימונה שטיינמץ: הם כבר מתקשרים.
סימונה שטיינמץ: כי הם שמעו על הנציבות בדרכים כאלו ואחרות ומבקשים לפנות או להגיש איזושהי תלונה על משהו שהוא מפריע להם או משום שהם מבקשים לברר את הזכויות.
סימונה שטיינמץ: לעתים דרך בירור הזכויות אתה עולה על כל מיני דברים שקורים.
סימונה שטיינמץ: שמענו כאן דברים טובים אבל לצערי הרב לא כל דבר במציאות הוא כל כך מושלם.
סימונה שטיינמץ: זה לא חייב להיות מאוד גרוע אבל זה לא כל כך משולם והם זקוקים לאיזושהי כתובת שהם יוכלו לפנות אליה.
קארין אלהרר: אולי תספרי על הצעירים שהם סוג של עובדים אתכם.
סימונה שטיינמץ: זה עוד לא יצא לפועל.
סימונה שטיינמץ: היעד ששמנו לעצמנו בראש ובראשונה הוא, ראשית, לחשוף את הנציבות הזאת לכלל הילדים ולכלל הלקוחות, לאפשר להם גישה בטוחה במובן הזה שהם לא יפחדו לפנות וגם בטוחה במובן הזה שאם הם פנו, שלא יבולע להם על כך שהם פנו אל הנציבות.
מירב בן ארי: זה עד גיל 18?
סימונה שטיינמץ: עד גיל 18 בכל מה קשור לילד ונוער ועד גיל 21 בכל מה שקשור לצעירים שנמצאים בהעצמה חוץ ביתית עם מוגבלויות.
סימונה שטיינמץ: הדבר הראשון שבחרתי לעשות הוא קודם כל לשמוע וללמוד מהלקוחות.
סימונה שטיינמץ: הלקוחות מבחינתי היו בוגרי פנימיות.
סימונה שטיינמץ: לשם כך נעזרתי בירון ובעמותה שהוא המנכ"ל שלה ובבוגרים של ילדים בסיכוי והגעתי לפנימיות.
סימונה שטיינמץ: נעזרתי לצורך העניין בפורום ועשיתי אתם הכרות.
סימונה שטיינמץ: הגעתי ממש לפנימיות וראיינתי ילדים וביקשתי מהם שהם יגידו לי איך יהיה להם נוח לפנות אלינו, איך הם ירגישו בטוחים, ובהתאם לזה הונגשו כל הדברים, אם זה פלאפון, אם זה ווטסאפ, אם זה אינסטגרם, אם זה פייסבוק ואם זה כמובן מקום מושבנו בתל אביב במקום שהוא נגיש, שיש שומר אבל לא שומר שמבקש תעודת זהות.
סימונה שטיינמץ: אחד הדברים שהילדים, ובעיקר הבוגרים, אמרו היה שאם יבקשו מהם תעודת זהות, באותו רגע הם מסתובבים ועוזבים את המקום.
סימונה שטיינמץ: לכן מצאנו מקום שהוא כן שמור אבל ילדים לא נדרשים להזדהות.
סימונה שטיינמץ: במסגרת ההתחלה בתנאים המצומצמים בהם הרגע הנציבות עובדת, אני שמחה לומר שכבר הגענו לממוצע של שתי פניות בשבוע.
סימונה שטיינמץ: לא כל פנייה היא באמת מותאמת לחוק אבל כל פנייה מקבלת התייחסות, אם זה בהפניה לגורם המתאים, אבל מתוך הפניות המותאמות לחוק – שלחתי לכם נתונים – אנחנו היום עומדים למעשה על 35 פניות מותאמות לחוק מאז נובמבר 2017 כאשר מתוך 35 פניות, 26 פניות היו של קטינים.
סימונה שטיינמץ: אני רואה בזה הצלחה, שקטינים רואים בנציבות כתובת שהם יכולים לפנות אליה.
קארין אלהרר: היו פניות שהייתה איזושהי התנגשות עם המשרד עצמו?
קארין אלהרר: זאת אומרת, עניין העצמאות של הנציבות נשמר?
סימונה שטיינמץ: עניין העצמאות של הנציבות נשמר.
סימונה שטיינמץ: אנחנו עדיין כמובן באיזושהי הבניה והבנה ואנחנו עדיין עובדים על זה.
סימונה שטיינמץ: אני מניחה שאנחנו נחדד את הדברים בתוך התקנות אבל על פניו כרגע לא נתקלתי בבעיה של פגיעה בעצמאות.
סימונה שטיינמץ: אני יודעת גם לעמוד ולדרוש את מה שצריך.
סימונה שטיינמץ: אני חושבת שאחד הדברים שנצטרך גם לפתור, כמו שאתם רואים בנתונים, שתי פניות לא יכולתי להכריע.
סימונה שטיינמץ: החוק מבקש התייחסות לפניות מוצדקות או לא מוצדקות.
סימונה שטיינמץ: לא יכולתי להכריע האם הן מוצדקות או לא משום שבעיני יש בעיה מוצדקת מבחינת פניית הקטין, אבל היות ואין מדיניות, אז מבחינת המסגרת, המסגרת בעצם נתנה את מה שצריך על פי המדיניות וגם את הדברים האלו אנחנו נצטרך ללמוד ולעבוד עליהם.
קארין אלהרר: פניות שמועברות, הן מועברות עם איזשהו ליווי או לא אצלנו אלא בדלת ליד?
סימונה שטיינמץ: לא הבנתי את השאלה.
קארין אלהרר: אם יש פנייה שהיא לא מתאימה לטיפול של הנציבות והנציבות מן הסתם מעבירה אותה לדלת ליד, לגורם מתאים.
קארין אלהרר: השאלה אם אתם עדיין בתמונה לראות שבאמת קיבלו מענה או שהעברתם ובזה תם הטיפול.
סימונה שטיינמץ: זה מאוד תלוי בסוג הפנייה ובאופי, וגם מאוד תלוי מי הפונה.
סימונה שטיינמץ: יש הורים שהם מספיק חזקים כדי שהם ימשיכו ואנחנו יודעים שלא סתם הורים לא נמצאים בחוק.
סימונה שטיינמץ: כשאני מבינה שהפנייה כאן היא כדי לערער, כגורם לעוד ערעור, אני לא אלווה פנייה.
סימונה שטיינמץ: אבל כשיש סבתא שמתקשה, זאת פנייה למשל שכן תלווה ואני כן אבקש עדכון.
סימונה שטיינמץ: פניות שאמורות להיבדק על פי חוק העונשין, כל מה שקשור לנושא של אלימות, הן הרי נבדקות על פי חוק העונשין, אלו פניות שלא אני עושה את הבירור אבל אני מלווה ומבקשת לקבל את התוצאות של הבירור לצורך העניין.
סימונה שטיינמץ: עוד דבר חשוב לי לומר.
סימונה שטיינמץ: מהר מאוד למדנו שילדים יכולים לפנות, וזה מתגבר, משום שהם יודעים שחיסיון נשמר להם.
סימונה שטיינמץ: אנחנו לא חושפים מידע על מי פנה אלינו וזה דבר שהוא מאוד מאוד חשוב לילדים.
סימונה שטיינמץ: הילדים מאוד מפחדים ובכל זאת פונים.
סימונה שטיינמץ: אחת ההצלחות שיש לנו היא שאנחנו מצליחים לעשות את הדברים.
סימונה שטיינמץ: מבחינתי הדרך עוד ארוכה ואני באמת מקווה, אני פונה אליכם, אל שניכם, כיושבי ראש ועדות שונות, בתקווה שיתקיים גם דיון מעמיק בנושא.
מירב בן ארי: קודם כל, תודה רבה.
מירב בן ארי: לדעתי יש איזו שנה של עבודה ויביאו ויציגו.
מירב בן ארי: גם הנתונים שאת נתת, נשמח שהם יהיו במצגת ויהיה כאן מעקב.
ורד וינדמן: יש קושי מאוד דרמטי בנציבות שחייבים לשים אותו על השולחן.
ורד וינדמן: צר לי להפריע לחגיגה, אבל לנציבות הזו אין תקציב.
מירב בן ארי: דרך אגב, אין חגיגה.
מירב בן ארי: היא הציגה את הנתונים.
מירב בן ארי: לא ראיתי כאן חגיגה.
ורד וינדמן: אני מסירה בפני הנציבה את הכובע על העבודה המאומצת שנעשית אבל תפקיד הכנסת לפקח על עבודת הממשלה ומעבר לזה שהתקנות מעולם לא הותקנו, אבל אם לא יהיה תקציב ולא יהיו תקנים לעבודה, תשב הנציבה ותספיק מה שהיא תוכל להספיק.
מירב בן ארי: אמרנו לפני כמה דקות שהתקנות צריכות להיות.
ורד וינדמן: זה לא רק עניין של התקנות.
ורד וינדמן: בלי תקציב ובלי תקינה, העבודה תוכל להישאר במסגרת מאוד מאוד מצומצמת.
ורד וינדמן: החוק הוא חשוב, העובדה שמונתה נציבה היא עובדה משמעותית, אבל בלי כסף אין תורה.
ורד וינדמן: אי אפשר יהיה להגיע לילדים.
מירב בן ארי: נמצא כאן יושב ראש הוועדה.
אלי אלאלוף: כשתחליטי סימונה שאת מרגישה טוב לדווח לוועדה, כולל הבעיות התקציביות, אנחנו נקיים את הדיון.
אלי אלאלוף: תפני אלינו.
אלי אלאלוף: את תקבעי את המועד.
מירב בן ארי: יושב ראש הוועדה גם עושה מעקבים אחר כל חוק שעובר כאן, מהקורנפלקס לחוק האומנה.
נועם פליק: מילה אחת על התקנות.
נועם פליק: לגבי התקנות, אנחנו יושבים בשולחנות עגולים יחד עם המועצה לשלום הילד ויחד עם הסיוע המשפטי וגורמי מקצוע בתחום על מנת להביא את התקנות שהן יהיו הכי נגישות והכי מותאמות.
קארין אלהרר: ספטמבר.
נועם פליק: התחייבנו עד ספטמבר.
נועם פליק: אנחנו באמת עושים את המרב.
סימונה שטיינמץ: כדי לקצר תהליכים, החלטנו לעשות את זה בשולחנות עגולים ולא בפינג פונג אלא בהידברות.
מירב בן ארי: כך צריך לעשות.
אברהם לוי: גברתי היושבת ראש, עוד מילה על הדיון הקודם.
אברהם לוי: יש לנו שני נושאים שתלויים ועומדים והם מאוד מאוד מהותיים.
אברהם לוי: מנכ"ל משרד החינוך החליט להקים אגף בוגרים במינהל כדי למסד את הסיפור הזה.
אברהם לוי: העניין תקוע בנציבות שירות המדינה כבר ארבעה חודשים.
אברהם לוי: אני מבקש שהוועדה תפעיל את כל כובד משקלה כדי שהנושא הזה ייסגר.
אברהם לוי: אין שום סיבה שלא להוציא את זה לפועל במיידית כי זה מעכב את כל התהליכים.
אלי אלאלוף: לא שאני רוצה לברוח, אבל כדאי שתעלו את זה בוועדת החינוך ותעשו את זה שם.
אלי אלאלוף: חברי מרגי ידע לזרז.
אברהם לוי: גם וגם.
מירב בן ארי: אני חברה גם בוועדת החינוך.
אברהם לוי: דיברנו על החיבור ליתד.
אברהם לוי: הסיפור של הפעלת המענים הגמישים, אנחנו רוצים להפעיל את זה.
אברהם לוי: אנחנו לא רוצים לשלוח את הבוגרים שלנו לעוד מקום ברווחה לקבל את המענים הגמישים.
מירב בן ארי: כי זה משהו נקודתי.
מירב בן ארי: משבר נקודתי.
מירב בן ארי: חבל שלא העלינו את זה בפני מירב כשהיא הייתה כאן, אבל אני אעביר לה.
קריאה: מירב יודעת.
מירב בן ארי: ברשותכם, נעשה סיכום.
מירב בן ארי: קודם כל נאמר תודה ליושב ראש הוועדה שנתן לי לנהל את הדיון.
מירב בן ארי: תודה לאלאלוף.
מירב בן ארי: תודה לקארין אלהרר שנמצאת לכל אורך השנים בדיונים על פנימיות וכפרי הנוער, לשולי מועלם שהייתה כאן ועכשיו היא מחכה לכם באולם ירושלים כדי להמשיך את האירוע החגיגי הזה לכפרי הנוער והפנימיות, וגם נאמר תודה לסימונה ובהצלחה בתפקיד החדש שלך.
מירב בן ארי: אנחנו נשמע כאן בוועדה בהמשך.
מירב בן ארי: כמובן, כמו שיושב ראש הוועדה אמר, לגבי כל מה שאת צריכה, וכמובן מתי שתחליטי, תבואו לכאן.
מירב בן ארי: נחכה לתקנות בספטמבר.
מירב בן ארי: האחד, אני רוצה לומר לבוגרים באופן אישי כל הכבוד לכם.
מירב בן ארי: הקסמתם את כל חברי הוועדה.
מירב בן ארי: באמת, כל הכבוד.
מירב בן ארי: היה יפה מאוד.
מירב בן ארי: אני רוצה לומר לכם שאני מנהלת ועדת משנה של הוועדה הזאת לצעירים חסרי בית וכמעט כל ועדה מסתיימת בשני בוגרים, חסרי בית, שלא היה להם אפילו את המזל שהיה לכם, והנוכחות שלהם משנה את כל האווירה בוועדה ומוסיפה את כל הטעם.
מירב בן ארי: אנחנו יושבים כאן משרדים וארגונים, למרות שרוב החבר'ה כאן בשטח, אבל מי שבא לפחות בצד הזה שומע אתכם ורואה שיש ערך לכל הפעילות הזאת ויש לה עשייה.
מירב בן ארי: חשוב גם לומר תודה לרכזים של הבוגרים ולמדריכים שלכם שמלווים אתכם.
מירב בן ארי: אני אומרת את זה באופן אישי כי גם אני לפני שבאתי לכנסת ניהלתי מרכז נוער בסיכון, כל הזמן אמרתי שהצוות הוא זה שמוביל.
מירב בן ארי: זה שיושב כאן משמאל, הוא היה הבוס הגדול שלי.
מירב בן ארי: בסוף הצוות והאנשים הם אלה שעושים את המקום.
מירב בן ארי: אמרת שהיית במג"ב וכל הזמן התקשרת אליו כדי שיבוא לטקסים.
מירב בן ארי: בדיוק נזכרתי בחניך שלי מאור שהתקשר אלי בטקס מצטיינים שלו כשהוא סיים בכפיר ואמר לי שהכי חשוב שאני אבוא.
מירב בן ארי: אני שומעת אותך וזה מאוד מאוד מרגש אותי.
מירב בן ארי: אני אומר לכם תודה רבה שבאתם.
מירב בן ארי: היה מקסים, היה אירוע מאוד יפה.
מירב בן ארי: אני אעזור לחדשה.
מירב בן ארי: ליוויתי במשך שלוש שנים את החבר'ה במינה לחינוך התיישבותי.
מירב בן ארי: נדבר עם אבואב לגבי מה שאמרתם בסוף כי זו נקודה מאוד חשובה ונדבר גם עם מירב על העניין של הסל הגמיש.
מירב בן ארי: אני מלווה את יתד שלוש שנים.
מירב בן ארי: אני חושבת שמדינת ישראל התעוררה קצת מאוחר אבל התעוררה והבינה שבגיל 18 לא מסתיימות הצרות.
מירב בן ארי: לצערי או לשמחתי, אני לא יודעת, אתם שואלים את הבן אדם הלא נכון, כבר לא מתחתנים בגיל 18 וגם לא מתחתנים בגיל 25 ולכן רוב החבר'ה נשארים בבית.
מירב בן ארי: אנחנו שכחים שזה כבר לא מה שהיה פעם.
מירב בן ארי: אנחנו כבר לא עוזבים את הקן ולא כולם הולכים לצבא וגם אלה שכן הולכים לצבא, היא חוזרת מהצבא ואומרת, רגע, לאן אני הולכת.
מירב בן ארי: לכן אני חושבת שאנחנו עושים כאן בשלוש השנים האחרונות, ובעיקר בשנים 2017 ו-2018, שינוי מהותי, גם בתקציבים של 100 מיליון שקלים, וגם בתפיסת עולם שלכם ושלנו.
מירב בן ארי: אני חושבת שהשינוי נמצא, צריך כמובן לתת לו זמן לחלחל עד לרמה שלכם.
מירב בן ארי: אתם כבר לא צריכים את זה אבל החבר'ה שיבואו אחריכם, הם באמת יזדקקו לסיוע הזה.
מירב בן ארי: אני חושבת שיש שינוי.