GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<קריאה: מאותו רגע.
אילן גילאון: מאותו רגע.
אילן גילאון: כך אני מבין את זה, וכל אחד מבין את זה אותו דבר.
אילן גילאון: אז למה התרמית הגדולה הזאת?
אילן גילאון: מעניין אותי מה אתה חושב, אדוני היושב-ראש.
אלי אלאלוף: אני יודע שכשאומרים "הצמדה", יש תאריך.
אלי אלאלוף: כרגע יש הצעה שלא נראית - - -
אילן גילאון: - - - תאריך?
אלי אלאלוף: יש לך גם את התשובה.
<אלון מסר: לא, רשום תאריך.
<אלון מסר: תאריך ההצמדה רשום בחוק.
אלי אלאלוף: אלון, עם כל הכבוד, סליחה.
אלי אלאלוף: כרגע, זה ברור שמועד ההצמדה לא מקובל על חלק מחברי הכנסת.
<שמחה בניטה: גם עלינו.
<נתי בייאליסטוק-כהן: אבל, שמחה, לנו אין אצבע.
אלי אלאלוף: חבר'ה, עם כל הכבוד, אי-אפשר ככה לנהל ישיבה.
אלי אלאלוף: יש לי שיטה.
אלי אלאלוף: אם אני אאמץ את השיטה שלך, שמחה היקרה, ואת יודעת כמה אני מעריך אותך, לא ייצא כלום מעוד עשר ישיבות וגם אם נעשה אותן יום-יום ודקה-דקה.
אלי אלאלוף: זה לא בגללך, אלא בגלל שיטת הדיון.
אלי אלאלוף: לכולם יש מה להגיד, אבל אם לא נעשה ויתורים בינינו, פשרות בינינו והבנה בינינו – שום דבר לא יתקדם.
אלי אלאלוף: אני מעונין שהקצבה תשולם אתמול, כי אתם זקוקים לה ולא אני.
אלי אלאלוף: אני רק אמור לשרת, יחד עם חברי הכנסת, אתכם במסלול האפשרויות ולא במסלול ההיפותטי.
אלי אלאלוף: אבנר, אתה מפריע לי.
<אבנר עורקבי: לא הפרעתי עד עכשיו.
קארין אלהרר: די, אבנר.
אלי אלאלוף: לא נשיג- - -
<ענת כהן-שמואל: אבנר, הוא באמצע הדברים.
<ענת כהן-שמואל: רגע.
אלי אלאלוף: לא נשיג שום בדבר בזה שכל אחד יעמוד על הסכם שהיה בהסתדרות ערב כיפור, ערב סבתא שלי.
אלי אלאלוף: מה שיוחלט פה זה מה שיהיה.
אלי אלאלוף: אם לא נחליט פה ולא נגיע להבנות פה עם המגבלות הקיימות – - -
<שמחה בניטה: איזה מגבלות?
אלי אלאלוף: - - האוצר יגיד מה שהוא רוצה, והוא אחראי על כל המשק, אבל הוא נתן עדיפות לכם.
אלי אלאלוף: יש פה התחייבות של צמרת המדינה, ראש הממשלה, שר האוצר, שר הרווחה וכל חברי הכנסת שנמצאים פה.
אלי אלאלוף: אז תחשבו איך אנחנו מתקדמים.
אלי אלאלוף: לא נעשה רבע צעד ונחזור אחורה עשרה צעדים.
אלי אלאלוף: Please, אני מתחנן: תנו להתקדם לטובת קצבאות הנכים.
אלי אלאלוף: זה ברור שאנחנו רוצים לקצבאות, אבל בדרך – אתם ביקשתם – לא נשאיר את הקשישים בחוץ ובצדק.
אלי אלאלוף: זה נראה לי צדק טבעי.
אלי אלאלוף: זה אופטימי.
אלי אלאלוף: אני כבר זקן, אז זה לא חשוב.
אלי אלאלוף: אבל, מה זה "לא מעניין אותי"?
אלי אלאלוף: כן מעניין.
אלי אלאלוף: הילדים כן מעניינים.
אלי אלאלוף: העיוורים כן מעניינים אותנו.
אלי אלאלוף: זה לא מעניין אותך.
אלי אלאלוף: אתה לא תחליט בכמה.
אלי אלאלוף: זה נתון לאחריות של חברי הכנסת.
אלי אלאלוף: את זה תלמד.
אלי אלאלוף: תלמדו: לנו, חברי הכנסת, יש אחריות-על.
<אבנר עורקבי: זה כדור או חצי כדור.
אלי אלאלוף: ואת ה"בכמה" שלך – תשאל בשוק כמה עולה עגבנייה.
<אבנר עורקבי: חצי עגבנייה אפשר לקנות, לפי מה שאתה אומר.
אלי אלאלוף: אז, אני מבקש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שאנחנו צריכים להתקדם מהנקודה הזאת.
עבד אל חכים חאג' יחיא: דבר אחד – אנחנו מבינים שיש לנו את המגבלה של 4.2, אבל אנחנו רוצים לראות את כל ה-4.2 בחוק, ולא רוצים לראות חלק עכשיו וחלק – "תחכו בעוד שנים".
עבד אל חכים חאג' יחיא: דבר שני – אנחנו צריכים גם להעלות נקודה שתהיה מובנת.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו הגענו למצב הזה, שכול המדינה מסכימה שצריך לשפר את הקצבאות, כי הגיעו מים עד נפש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני רק אעלה נקודה אחת, כדי שתבינו, גם במשרד ראש הממשלה, בכלכלה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אם אנחנו נצמיד רק בעשר השנים האחרונות, יש לנו בין 7,583 שקל שזה בינואר 2008, לבין היום, בינואר האחרון, שזה 9,809 שקל, והמשמעות היא שזה 29% פלוס, כלומר אפילו קצת יותר מ-29%.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אז, בפעימה הראשונה והפעימה השנייה אנחנו עוד לא הגענו למצב של רק השחיקה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל, בואו וננסה כאילו לקדם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: תעשה את החישוב שלך.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לפחות בחישובים אני טוב, בסדר?
עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו לא מגיעים לשחיקה, אבל אנחנו רוצים להתקדם יותר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: העניין של לקבוע את האחוזים ואת הדיוק בפעימה השלישית ובפעימה הרביעית – אנחנו רוצים לראות אותם בחוק, ולא להגיד "נומרטור" ו"לא נומרטור".
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שגם האוצר, אפילו בממשלה הבאה או בזו שאחריה, ואני לא יודע כמה ממשלות יהיו עד 2021 – שייקבע שם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כשבאו לתקציב הביטחון, אמרו: חמש שנים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שגם פה אפשר לקבוע חמש שנים, כך שאנחנו לא נצטרך להיות במצב של אי-ודאות לפעימה השלישית ולפעימה הרביעית.
אלי אלאלוף: לפחות זה קונקרטי.
אלי אלאלוף: תודה, חאג' יחיא.
אלי אלאלוף: עוד חבר כנסת רצה?
טלי פלוסקוב: אני רוצה להתייחס.
טלי פלוסקוב: אני רק רוצה להזכיר שבמסמך, שבהסכמה עם ההסתדרות, היה רשום ממש למטה – אמנם באותיות קטנות אבל היה רשום – שההעלאה בארבע השנים האלה תהיה אחד מביניהם הגבוה ביותר: או העלאת מנה של הגדלת הקצבה או ההצמדה לשכר הממוצע במשק.
טלי פלוסקוב: מה שקורה נכון לעכשיו, ואנחנו מדברים על השנתיים הקרובות, שהתוספת של הקצבה עצמה היא הרבה מעבר להצמדה לשכר הממוצע במשק.
<אלון מסר: הרבה מעבר.
טלי פלוסקוב: כתוב שם שרק אחרי שנסיים את התהליך הזה נצמיד את זה, זאת אומרת זה היה כבר בהסכמה והסכמתם מעל כך.
טלי פלוסקוב: זה רשום בהסכם.
<אלון מסר: זה רשום בהסכם.
<קריאה: לא היה הסכם.
<קריאה: זה מה שאומרים לכם כל זמן.
אלי אלאלוף: אני מסכים אתךָ.
אלי אלאלוף: לא היה הסכם.
טלי פלוסקוב: אם אנחנו פוסלים את ההסכם, זה משהו אחר.
אלי אלאלוף: אתם מוכנים לחזור להסכם הבסיסי?
אלי אלאלוף: לא, כי יש כבר דברים טובים יותר.
אלי אלאלוף: מה שאתם לוקחים מההסכם – טוב, ומה שלא נלקח מההסכם – רע.
אלי אלאלוף: אז, חבר'ה, קצת...
טלי פלוסקוב: משפרים את הדברים.
<קריאה: ברור - - -
אלי אלאלוף: עוד חבר רצה?
<קריאה: המטרה שלנו פה, ללא ספק, היא להוציא הצעת חוק טובה.
אלי אלאלוף: אתה לא אמרת את השם שלך.
אלי אלאלוף: אדוני, מה שמך?
<משה רוטמן: אני אגיד.
<משה רוטמן: אני משה רוטמן, מנכ"ל עמותת "בית חם" לילדי SMA ויושב-ראש המטה הארגוני לחיים ברווחה ובכבוד.
<משה רוטמן: אני יושב ומרגיש שאני בסרט לא שלי.
<משה רוטמן: יש הרבה התבטאויות מצד האוצר עם מילים מפחידות: גירעון אקטוארי, נומרטור.
<משה רוטמן: חבר'ה, אני שואל: למה אנחנו צריכים בכלל לקחת מתקציב של המדינה?
<משה רוטמן: הרי הכסף שלנו נמצא בחברת ביטוח שנקראת הביטוח הלאומי, ואנחנו רוצים כן לשמוע איפה הכספים שלנו.
<אבנר עורקבי: צריכים לקבל זאת מביטוח לאומי.
<אבנר עורקבי: הוא צודק.
<קריאה: משה, תמשיך לנושא הבא.
אלי אלאלוף: אבנר, תנוח כמה דקות.
<אבנר עורקבי: זו האמת.
אלי אלאלוף: אבנר, תנוח.
<אבנר עורקבי: אני לא אנוח כמה דקות.
אלי אלאלוף: תנוח כמה דקות.
<אבנר עורקבי: לא אנוח כמה דקות.
אלי אלאלוף: אז אין ישיבה.
<אבנר עורקבי: מה הקטע הזה?
<קריאה: אבנר, אבנר, למה?
מיקי רוזנטל: אבנר, בוא שתה מים.
אלי אלאלוף: אבנר היקר, הישיבה נעולה.
אלי אלאלוף: בעוד עשר דקות ניפגש.
מיקי רוזנטל: אדוני, אני מבקש ממך.
מיקי רוזנטל: אדוני, אדוני.
מיקי רוזנטל: אבנר.
אלי אלאלוף: יש פה אנשים שמשתלטים באמצעות הבריונות.
אלי אלאלוף: תוציאו, בבקשה, את אבנר מהישיבה.
אלי אלאלוף: תצא מהישיבה, בבקשה.
אלי אלאלוף: תוציאו, בבקשה, את אבנר מהישיבה לכמה דקות עד שיירגע.
מיקי רוזנטל: תבקש סליחה.
<קריאה: כן, לא הבנתי.
<אבנר עורקבי: הוא פגע בילדים, ופוגעים בילדים.
<קריאה: הוא לא פגע.
טלי פלוסקוב: מי פגע בילדים?
<אבנר עורקבי: אל תחייך.
<קריאה: איפה 100 מליון של - - -?
אלי אלאלוף: אני פוגע בילדים?
<אבנר עורקבי: 50 מיליון זה לא כסף לילדים?
טלי פלוסקוב: למי אתה אומר את זה?
טלי פלוסקוב: לאלאלוף?
מיקי רוזנטל: אתה לא יכול להגיד לו את זה.
אלי אלאלוף: תתבייש לך.
מיקי רוזנטל: אתה לא יכול להגיד לבן-אדם הזה שעשה כל כך הרבה.
טלי פלוסקוב: לאלאלוף אתה אומר?
טלי פלוסקוב: ! להגיד משפט כזה על אלאלוף?!
אלי אלאלוף: אני לא אגיד מה אני עושה בחיים.
מירב בן ארי: תגיד תודה שהוא זה שמנהל את הוועדה הזאת ולא מישהו אחר.
טלי פלוסקוב: - - - מה הוא עשה לילדים.
<משה רוטמן: אדוני, אפשר להמשיך?
מירב בן ארי: - - - מדברים, תגידי.
<דפנה אזרזר: - - -בוועדה.
אלי אלאלוף: היום, זה מותר לפגוע בכל אחד.
<אבנר עורקבי: הם פוגעים בילדים חד וחלק.
<אבנר עורקבי: ילדים נכים - - -
מיקי רוזנטל: (מוזמן, אבנר עורקבי, יוצא מאולם הישיבות.
<משה רוטמן: אדוני היושב-ראש, אני יכול להמשיך?
מירב בן ארי: את מוזמנת לצאת אחריו, אם לא נוח לך.
<דפנה אזרזר: - - - דברי אמת?
מירב בן ארי: כן, צריך לדעת איך להתנהל מול יו"ר הוועדה.
<דפנה אזרזר: מה שאני אומרת - - -
מיקי רוזנטל: אי-אפשר להעליב את הבן-אדם הזה- -
מיקי רוזנטל: - -ומה שהוא עשה לטובת ילדים במדינת ישראל ובכלל לטובת הרווחה.
טלי פלוסקוב: - - -יושב-ראש הוועדה.
מיקי רוזנטל: אי-אפשר לפגוע בו.
מיקי רוזנטל: אתם לא יכולים לעשות את זה.
מיקי רוזנטל: אין לאף אחד זכות לעשות את זה.
מיקי רוזנטל: נגמר הדיון הזה.
מיקי רוזנטל: נגמר.
מיקי רוזנטל: מפה אתם יוצאים?
מיקי רוזנטל: מה, אתם יצאתם מדעתכם?
טלי פלוסקוב: אני קוראת לכל הח"כים לצאת מכאן.
טלי פלוסקוב: אל תפגעו ביושב-ראש – לא בבן-אדם הזה.
<דפנה אזרזר: לא דיברנו על היו"ר.
<דפנה אזרזר: לא צעקנו על היו"ר.
<קריאה: שתצא גם היא.
<דפנה אזרזר: מי דיבר על היו"ר, חס וחלילה?
<קריאה: זה לא באופן אישי.
<דפנה אזרזר: מאיפה שמעתְ את זה?
<אביגדור רפאלי: מאה אחוז.
<אביגדור רפאלי: אני מבקש ממך להפסיק, בסדר?
<אביגדור רפאלי: תודה.
<משה רוטמן: אדוני, בבקשה, אני יכול להמשיך?
<משה רוטמן: אני חושב שהייתה הסכמה והבנה בין כולם, גם בוועדה המכובדת וגם מחוץ לוועדה, גם בשיחות עם חברי כנסת כי הלוא הייתי שותף בהצעת חוק עליה חתמול 82 חברי כנסת שקראו לקצבת נכות בגובה שכר מינימום, והמקום פה אדוני זה בישיבה הזאת לקבוע את זה כיעד ולא פחות ואז לדבר על כמות הפעימות ואיך זה מתחלק.
<משה רוטמן: בנושא ה-disregard, במקום - - -
<משה רוטמן: אוקיי.
אלי אלאלוף: יש לנו הודעה לא מספיק משמחת, אבל, לדעתי, חיובית.
<משה רוטמן: אנחנו דורשים קצבת נכות בגובה שכר מינימום, ופה עבודת הוועדה.
אלי אלאלוף: רגע, אני מדבר.
אלי אלאלוף: מי שלא חס על כבודי, אני אטפל בעצמי.
אלי אלאלוף: שיהיה ברור: אף אחד לא יזלזל בי.
אלי אלאלוף: אף אחד לא יכול לתת לי שיעור בטיפול בחברה שלנו, ובילדים קודם.
אלי אלאלוף: אני אומר כדי לא להשלות, כדי לא להמשיך באשליות ובהצהרות לא אחראיות: לא יהיה שכר מינימום בסוף המהלך הנוכחי.
אלי אלאלוף: לעומת זאת, ראש הממשלה, כולל שר האוצר ושר הרווחה וכולל כל חברי הכנסת אחד-אחד, היה רוצה להגיע לזה – לא בפעימה הזאת.
אלי אלאלוף: לכן אני רוצה שיהיה ברור: לא יהיה חוק ללא טיפול בילדים, ולא יהיה חוק ללא טיפול בקשישים ובעיוורים.
<קריאה: הבטחה - - -
אלי אלאלוף: לא, אל תפריע לי עכשיו.
אלי אלאלוף: צריך שזה יהיה ברור.
אלי אלאלוף: כל אחד שמנסה להגיד הוא מפריע לדיון ופוגע בדיון.
אלי אלאלוף: בלי אשליות.
אלי אלאלוף: תפסיקו להכריז: אני הייתי בישיבה.
אלי אלאלוף: אני החרמתי את הישיבות האלה, כדי שלא יתפסו אותי בזה שהייתי שותף בדיון לא אחראי.
אלי אלאלוף: זה לא היה אחראי.
אלי אלאלוף: הדיון היחיד שהוא אחראי הוא מה שמתקיים בפניכם בהשתתפותכם.
אלי אלאלוף: יכולנו לעשות אותו גם רק בין חברי הכנסת, ויכולנו לעשות אותו עם חלק מכם.
אלי אלאלוף: תיקחו את האחריות.
אלי אלאלוף: תבינו את המהלך הזה.
אלי אלאלוף: תאמינו לי שכל אחד מאיתנו שיושב פה – זה על חשבון דבר אחר שהוא היה יכול לעשות שהוא לא פחות טוב.
אלי אלאלוף: Please, מספיק.
אלי אלאלוף: לא באתי בשביל זה לכנסת הזאת.
אלי אלאלוף: זו הכנסת הכי אחראית חברתית, גם אם חלק מאיתנו לא תמיד יודע את זה.
אלי אלאלוף: אם תרצו יום אחד, נעשה לכם הצגה של כל המהלכים החברתיים שנעשו בכנסת הנוכחית בשנתיים בלבד.
אלי אלאלוף: לא היה שום נושא חברתי שלא התמודדנו אתו.
אלי אלאלוף: אז תפסיקו עם זה – עם ההרגשה שצריך להאשים את כולם.
אלי אלאלוף: אתם רוצים שאני אשחק אתכם בדמגוגיה?
אלי אלאלוף: אתם לא יודעים כמה אני חזק בזה, אבל לא אעשה את זה, כי אני אחראי לכל אחד, כולל לאבנר.
אלי אלאלוף: כשאני מבקש שהוא ייצא כדי שיירגע, זה לטובתו ולא רק לטובת הדיון הזה.
אלי אלאלוף: חברי הכנסת, סיימנו את הסיבוב?
אלי אלאלוף: לא, אתה עוד לא חבר כנסת.
אלי אלאלוף: תתאפק ותקשיב לדיון.
אלי אלאלוף: מישהו רצה עוד להוסיף?
אלי אלאלוף: אנחנו מסכמים את הסעיף הזה של ההצמדה: לא מרוצים ממועדי ההצמדה, לא מרוצים מההצמדה שלא לקחה בחשבון את אי-ההצמדות הקודמות, ולכן הנושא הזה, בצורה של הסתייגות, בצורה של תקצוב – אנחנו לא נצביע עליו עכשיו, ונקיים דיון נוסף ונחזור עם הצעה שיש לה סיכוי לעבור.
אלי אלאלוף: חברים, שיהיה ברור: שיש לה סיכוי לעבור בהצבעה של חברי הכנסת.
עבד אל חכים חאג' יחיא: שיבדקו את ההצעה של מיקי.
אלי אלאלוף: כן, היא תילמד.
אלי אלאלוף: אני יכול להגיד לך שזה מפתה, אבל זה לא נבדק.
אלי אלאלוף: אנחנו נבקש לבדוק את זה.
אלי אלאלוף: תנו לנו את הזמן לעשות הבדיקה.
אלי אלאלוף: אני הייתי רוצה לסיים את החוק הזה ביום רביעי.
אלי אלאלוף: לא יהיה יום רביעי?
אלי אלאלוף: – יהיה יום רביעי אחר.
אלי אלאלוף: לא יום רביעי אחר?
אלי אלאלוף: – יהיה יום רביעי לאחר מכן.
<דורון יהודה: אתה צודק.
אלי אלאלוף: זה תלוי הרבה בכולנו חברי הכנסת ובאנשים שיושבים פה.
אלי אלאלוף: אבל אל תאשימו אותנו.
אלי אלאלוף: אנחנו, חברי הכנסת, היינו רוצים לסגור כמה שיותר מהר, במיוחד הקואליציה, ואני חייב להגיד שהמאבק האדיר של אילן, של קארין ושל כל אחד מאיתנו פה מכבד אותם ומכבד את הוועדה, ונגיע לסיכום הנדרש.
אלי אלאלוף: גמרתי עם חברי הכנסת שרצו לדבר?
אלי אלאלוף: מישהו מהציבור רוצה?
אלי אלאלוף: תדברי למיקרופון, בבקשה.
<חנה עקיבא: אמרת שלא יהיה שכר מינימום.
<חנה עקיבא: בסדר.
<חנה עקיבא: מתי כן?
אלי אלאלוף: זו התשובה הכי אמתית שיכולה להיות.
<חנה עקיבא: היעד שלנו הוא שכר מינימום ולא פחות.
אלי אלאלוף: לא יתקבל בפעימה - - -
אלי אלאלוף: אני רוצה לחסוך ממך את הכאב הנורא של הפגנות.
אלי אלאלוף: תאמיני לי שכשאני רואה אותך שם, אני סובל לא פחות ממך, גם אם פיזית אני לא אתך.
אלי אלאלוף: זה כאב אדיר.
אלי אלאלוף: אבל זה לא יהיה בפעימה הזאת של ה-4.2 מיליארדים.
<חנה עקיבא: מקובל.
אלי אלאלוף: מי שמתיימר להגיד לךְ - -
<חנה עקיבא: לא בפעימה הזאת.
<חנה עקיבא: מתי כן זה יהיה?
אלי אלאלוף: - - "יהיה בתאריך זה וזה" הוא שרלטן והוא מרמה.
<חנה עקיבא: אם לא בפעימה הזאת, אז מתי כן?
<חנה עקיבא: נגיע לזה בסוף, כן?
אלי אלאלוף: לי אין תשובה.
טלי פלוסקוב: נמשיך לעבוד.
<חנה עקיבא: השאיפה היא להגיע לשכר מינימום.
<קריאה: הכרה כיעד, אדוני.
אלי אלאלוף: כל אשליה אחרת אני לא יכול להגיד.
אלי אלאלוף: למיטב ידיעתי, את משפטנית.
<רבקה צוק: נכון.
אלי אלאלוף: את מכירה חוק שאומר מה אין?
<רבקה צוק: אם אני מכירה חוק שאומר מה אין?
<רבקה צוק: לא, לא.
<רבקה צוק: אני אומרת שצריך להגיד ביושר מה יש ומה אין ושאי-אפשר להסכים עם האין הזה.
אלי אלאלוף: את האין הזה מוצאים בפרוטוקול – רק בפרוטוקול.
אלי אלאלוף: אף אחד לא יגיד לך מה כוללים בחוק.
אלי אלאלוף: זה עיקרון של חוק.
<רבקה צוק: לא חשוב – בשיח הציבורי.
<רבקה צוק: נדמה לי, שאנחנו רוצים בתהליך הזה להגיע להצעת חוק שלפחות חלק מהנכים יוכלו לברך עליה.
<רבקה צוק: נדמה לי שהצעת חוק שתיתרגם לחוק שבו אין הבטחה, אין על ה-500 שקל, וכל דבר מעבר לזה לא קיים ואפילו את האזכורים של ההצהרות, ההסכמים וכל ההיסטוריה דאגו למחוק מנוסח הצעת החוק האחרונה שמא מישהו יחשוב שפעם דיברו על 4.2 או על קצבת יעד של 4,000 – אז אנחנו לא מדברים על שכר מינימום, אבל צריך להיות משהו.
<רבקה צוק: אני דיברתי על האין לא בגלל שכותבים את האין, אלא מה שחייב להיות שם יש.
אלי אלאלוף: זה, בדיוק, מה שאנחנו מנסים להביא לידיעתכם.
אלי אלאלוף: זה, בדיוק, מה שעשינו.
אלי אלאלוף: ההצעה שלנו היא לגמור – כן, היום, או בשבוע הבא אם אפשר – - - -
<רבקה צוק: עם מסגרת תקציבית מעוגנת בחוק, פעימות וכללים להקצאתן?
אלי אלאלוף: אנחנו נדע להגיד לכם, בצורה הכי גלויה, הכי נקייה והכי שקופה, מה הקצבה שמתחילים בה אחרי הצעת החוק.
<רבקה צוק: לא שמתחילים, אלא שמסיימים.
<רבקה צוק: זה לא ה-500 שקל הראשונים, אלא מה יהיה בשנת 2022.
אלי אלאלוף: כמה שניתן, לפי התייעצות עם היועצים המשפטיים ועם אנשי האוצר – ותפסיקו לתקוף אותם.
אלי אלאלוף: זה רק מהם.
אלי אלאלוף: הם הראש המייצר אמצעים – אנחנו נביא הצעה, וכמה שיותר אנחנו נביא אולי מסמך משלים לחוק.
אלי אלאלוף: אבל, בינתיים, בואו וננסה לבנות את החוק ונקדם אותו.
<רבקה צוק: רק אסכם במשפט.
אלי אלאלוף: עד כאן, גברת.
<רבקה צוק: אוקיי.
<רבקה צוק: סליחה.
אלי אלאלוף: היא לפניך.
אלי אלאלוף: אמרי את שמך, בבקשה.
אלי אלאלוף: בקול רם, בבקשה.
<רונית צרפתי: אני רונית צרפתי.
<רונית צרפתי: אני לא שייכת לשום ארגון נכים, אבל חליתי לפני שנתיים.
<רונית צרפתי: אני משערת שלרובכם כאן יש רישיון נהיגה.
<רונית צרפתי: שילמתם על הרכב שלכם ביטוח מקיף.
<רונית צרפתי: לא יכול להיות שאנחנו שילמנו כל חיינו ביטוח לביטוח הלאומי למקרה שיקרה, והמקרה הזה קרה ואנחנו מקבלים היום שיפוי על הוונטיל ולא יותר מזה.
<רונית צרפתי: לא יכול להיות שאתם תפסיקו ותחזירו אותנו – מה שנקרא: ההיסטוריה חוזרת.
<רונית צרפתי: אתם מחזירים את מעמד הנכים ל-2003, ושוב לרחובות.
<רונית צרפתי: התוספת הקטנה הזאת היא לעולם לא תצטמצם.
<רונית צרפתי: אנחנו מדברים כאן על דיני נפשות על דין צדק.
<רונית צרפתי: אז, בעצם, אתם שולחים אותנו שוב לרחובות לחפש את הצדק.
<רונית צרפתי: זה מה שאנחנו נעשה.
<רונית צרפתי: אנחנו נמשיך לרדוף אחרי הצדק.
<רונית צרפתי: אנחנו לא נוותר על הצדק שלנו, כי מגיע לנו שכר מינימום.
<רונית צרפתי: יש כאן הצעה של אילן גילאון.
<רונית צרפתי: אני לא מבינה למה צריך לקחת את כל הטלאים האלה ולעשות את כל המישמש הזה ואת כל הסלט.
אלי אלאלוף: ככה זה החיים הפרלמנטריים.
<רונית צרפתי: אלה החיים.
אלי אלאלוף: - - יש הצעת חוק טרומית.
<רונית צרפתי: היא עברה בקריאה טרומית ראשונה.
אלי אלאלוף: טרומית.
מירב בן ארי: טרומית זה לא - - -
אלי אלאלוף: זה לא סופי.
<רונית צרפתי: אוקיי.
<רונית צרפתי: למה לא - - -?
אלי אלאלוף: זה היה הישג אדיר לאילן גילאון.
<רונית צרפתי: נכון.
אלי אלאלוף: שנית, יש עכשיו הצעת חוק, והצעת החוק לוקחת בחשבון את האפשרויות שהמדינה יכולה להעמיד לנושא כל כך כאוב כמו שלכם באישור שלנו.
<רונית צרפתי: זה לא המדינה – זה הביטוח הלאומי - -
אלי אלאלוף: לא, חבר'ה, אל תתחילו לחלק.
<רונית צרפתי: - -אומר, חד-משמעית שהוא רוצה לטפל בנו.
אלי אלאלוף: הביטוח הלאומי זה לא המדינה.
<עמיחי תמיר: אני עמיחי תמיר מארגון הנכים.
<עמיחי תמיר: ברשותך, אענה על שאלה ששאלת קודם.
<עמיחי תמיר: אם ניקח את הקצבה בערך של 2003, היום היא הייתה 4,200 שקלים.
<עמיחי תמיר: אם נתקדם קצת, הדרישה של הנכים היא לחיות בכבוד, וזו התוספת בין הערך של שכר המינימום למה שהיה בעבר.
<עמיחי תמיר: אנחנו מדברים על הצמדה, וצריך לדבר על זה פחות במונחים של מתמטיקה ויותר של היגיון.
<עמיחי תמיר: כל הצמדה מטרתה לשמור על ערך קצבת הנכות.
<עמיחי תמיר: אמרו חבריי, וגם אני ראיתי בחשבון הבנק שלי, שמונה שקלים.
<עמיחי תמיר: המנגנונים האלה – האוצר צריך לבוא ברעיונות טובים איך לשמור ולא אנחנו.
<עמיחי תמיר: אנחנו באים לייצג את העמדה שלנו של זכות הנכה במדינה לחיות בכבוד.
מיקי רוזנטל: דיברת יפה מאוד.
אלי אלאלוף: באיזה עניין?
אלי אלאלוף: גברת, את לא יכולה לדבר, כל עוד את לא יושבת סביב השולחן.
אלי אלאלוף: עוד חברים רצו?
אלי אלאלוף: נתי, בבקשה.
<נתי בייאליסטוק-כהן: אדוני, תודה רבה.
<נתי בייאליסטוק-כהן: אנחנו נפגשים הרבה סביב השולחן הזה וסביב הנושא הזה, ואנחנו מבינים את כללי המשחק.
<נתי בייאליסטוק-כהן: האוצר רוצה לתת כמה שפחות, ואנחנו רוצים כמה שיותר, אבל, בסופו של דבר, המגרש הזה הוא אך ורק שלכם; אתם השחקנים, אתם קובעים את הכללים, ומה שאתם תחליטו זה מה שיהיה.
<נתי בייאליסטוק-כהן: אם תחליטו יותר ממה שהאוצר רוצה לתת, יש בידי שר האוצר שתי ברירות: להסכים וללכת להביא ולמצוא את המקורות לכסף או לנסות להפיל את החוק הזה בקריאה שנייה ובקריאה שלישית במליאה.
<נתי בייאליסטוק-כהן: אתם עם המצפון שלכם.
אלי אלאלוף: בבקשה, אבל זו הפעם האחרונה לסיבוב הזה.
אלי אלאלוף: בוא ונעבור.
אלי אלאלוף: אישי – זה ענייני.
<ירון לוי: אני אומר, כי אני מכיר אותך.
<ירון לוי: אני מתחבר למה שאמר חבר הכנסת מיקי.
<ירון לוי: אני מתחבר ל-4,000 שקל.
<ירון לוי: ההסתייגות היא מה שאמרתי לגבי השר"ם.
<ירון לוי: אין לו קשר לעניין הזה בכלל.
<ירון לוי: זו קצבה בסיסית.
<ירון לוי: אם אנחנו, חברי הכנסת והוועדה יכולים להתקדם לכיוון 4,000 שקל, תחשבו על משהו.
<ירון לוי: בואו ונייצר איזה משהו שיקדם אותנו לשכר מינימום.
<ירון לוי: אני לא יודע מתי.
<ירון לוי: אפשר להתווכח, אבל אפשר להגיע למשהו.
<ירון לוי: אפשר להגיע למשהו, ואני סומך.
<ירון לוי: אני יודע שאתה רוצה, ואני לא אומר עכשיו שזה יהיה במכה אחת.
<ירון לוי: זה בוודאי בלתי-אפשרי.
<ירון לוי: זה נראה לי.
<ירון לוי: אבל להגיע לשכר מינימום?
<ירון לוי: – כן.
<ירון לוי: הדבר החשוב – המשפט הזה "לתת לנכים קשים" כמוני לא מקובל.
אלי אלאלוף: גברת, עכשיו כשמצאת כיסא, בבקשה.
<יפעת סולל: אני עורכת-הדין יפעת סולל, היועצת המשפטית של עמותת "כן לזקן".
<יפעת סולל: הצעת החוק, שמונחת כאן, יש בה אפליה קשה מאוד כלפי זקנים נכים במדינת ישראל.
<יפעת סולל: זה נכון שזקנים נכים בישראל מופלים מיסודם, משום שאם הם הופכים להיות נכים אחרי שהם הגיעו לגיל זקנה אף אחד לא מכיר בהם, והתיקון החלקי שנעשה ב-2003 הביא לכך שלפחות מי שהוכר קודם יזכה לאותן זכויות.
<יפעת סולל: פה רוצים להרוס את הסיפור הזה.
<יפעת סולל: פה אתם אומרים שמי שמקבל קצבת זקנה לנכה לא יקבל את התוספת אלא יקבל מחצית מהתוספת.
אלי אלאלוף: יש לי הערה טכנית.
אלי אלאלוף: עוד מעט אנחנו נגיע לסעיף הקשור להסכמים.
אלי אלאלוף: אני מציע ששם נקיים את הדיון.
<יפעת סולל: זו הערה עקרונית, ואומר חצי משפט.
<יפעת סולל: אני חושבת שהיה פה ארגון שלם שקם בסלוגן המאוד-מאוד נכון: "נכה – לא חצי בן-אדם", ופה רוצים: זקן – חצי נכה.
<קריאה: חצי אזרח.
<יפעת סולל: מן הראוי לפחות באמת בעניין הזה – אבל הוא מאוד-מאוד גדול – לפחות את הסיפור הזה: אסור להרשות להפלות אפליה על האפליה.
אלי אלאלוף: אחרי נעמי אנחנו ממשיכים לסעיף 2.
<נעמי מורביה: דבר ראשון – אני כן רוצה להודות על כל המאמצים שנעשים כאן.
<נעמי מורביה: אני יודעת שאתה רוצה לראות את החוק הזה עשוי וגמור ובספר החוקים לא פחות מאיתנו.
<נעמי מורביה: אני יודעת שחברי הכנסת, שנמצאים כאן, שהם חברי הכנסת האכפתיים ואלה שמריצים את החוק ועושים את כל המאמצים כדי שזה ייצא לפועל, רוצים בזה לא פחות מאיתנו.
<נעמי מורביה: אני סומכת עליכם, ואני סמוכה ובטוחה, שאתם תגנו עלינו, שאתם תדאגו ושאתם לא תתנו לשערה משערות ראשינו ליפול.
<נעמי מורביה: לגבי נושא שכר מינימום, הכול עניין של מספרים, חנה.
<נעמי מורביה: לא מילים – מספרים.
<חנה עקיבא: מספרים - - - במכולת ובתרופות.
אלי אלאלוף: רגע, רגע, חבר'ה.
<נעמי מורביה: אני אשב איתךְ בחוץ.
<חנה עקיבא: אני לא הולכת למכולת.
<חנה עקיבא: - - -
<נעמי מורביה: חנה, חנה.
<חנה עקיבא: אתה יודע מה?
<חנה עקיבא: עוד חודש - - -
<חנה עקיבא: - - - זה לא עובד כך.
אלי אלאלוף: שמענו אותךְ בהקשבה גדולה.
<נעמי מורביה: חנה, אני לא התפרצתי לדברייך.
אלי אלאלוף: נעמי, תמשיכי, בבקשה.
<נעמי מורביה: אני לא התפרצתי לדברייך.
<נעמי מורביה: אני אשב אחר כך בחוץ ואראה לךְ איך את בתוך שלוש שנים נמצאת בשכר מינימום בלי שיקראו לזה שכר מינימום, בסדר?
<נעמי מורביה: הכול בסדר.
<נתי בייאליסטוק-כהן: מה, נעמי, יש תכנית להוריד את שכר המינימום?
<נעמי מורביה: צריך לתת לחוק הזה לעבור, ולעשות את זה בדרך הטובה ביותר.
<נעמי מורביה: אני סומכת עליך, אדוני, שאתה דואג לנו כמו שדאגת תמיד.
<נעמי מורביה: אנחנו יודעים מאיפה באת.
<נעמי מורביה: אנחנו יודעים מה האג'נדה שלך.
<נעמי מורביה: אנחנו רוצים כבר לראות את ההצבעות.
<נעמי מורביה: רוצים לראות התקדמות.
<נעמי מורביה: לשבת ולהמשיך ולהגיד את אותם משפטים עד אינסוף לא יקרב אותנו ב-28 במרץ ולא ב-28 באפריל וגם לא ב-28 ביולי.
<נעמי מורביה: שקל לא נראה.
<נעמי מורביה: אז, אני חושבת שכדאי שנתחיל להזיז את העניינים וניתן לחברי הכנסת להתקדם.
אלי אלאלוף: ברשותכם, אנחנו עוברים לסעיף 2.
<קריאה: למה 55%?
<נעה בן שבת: זה הנתון שנמסר לנו על-ידי המוסד לביטוח לאומי בעקבות ההערה שנאמרה בדיון הקודם ובעקבות הבדיקה של המ.מ.מ.
<קריאה: 54.92%.
<שלומי מור: זה מוסכם גם על אייל.
אילן גילאון: כמה זה בשקלים, בבקשה?
<דפנה אזרזר: נשמח להסבר.
<נעה בן שבת: כמה זה בשקלים?
<נעה בן שבת: האם הביטוח הלאומי יכול להגיד בכמה מיליארדי שקלים מדובר?
אלי אלאלוף: משרד האוצר יכול להגיד לנו את התרגום לשקלים?
מירב בן ארי: אלי, הוא יצא רגע.
<נעה בן שבת: התוספת מבחינת מיליארדים.
<שלומי מור: האחוז הזה הוא מסך גביית דמי הביטוח של הביטוח הלאומי.
<שלומי מור: האחוז, שמצוין פה, הוא הסך-הכל – סך האחוז שהאוצר משפה את המוסד על גביית דמי ביטוח, ולכן המספר הזה לא כל כך רלוונטי כי זה יכול להיות 30 או 40 מיליארד שקל.
<שלומי מור: המספר הזה לא רלוונטי, אבל המספר הזה – נוסף השיפוי שנועד לממן את מלוא התיקון הספציפי הזה.
מיקי רוזנטל: אני חושב שהקריטריונים האלה - - -
קארין אלהרר: אני רוצה לומר הערה.
מיקי רוזנטל: אה, סליחה.
מיקי רוזנטל: סליחה, קארין.
מירב בן ארי: אלי, היא הגיעה.
מיקי רוזנטל: תני חיוך.
מיקי רוזנטל: תראי איך אני מדבר.
מיקי רוזנטל: אני מפחד ממנה.
אילן גילאון: אדוני, מה הסכום הנומינלי?
מיקי רוזנטל: להצביע מותר?...
אלי אלאלוף: חבר'ה, קצת סדר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כשרשום "2018", זה אמור להיות מינואר 2018?
<נעה בן שבת: מנגנון השיפוי - - -
אלי אלאלוף: חברים, שנייה.
אלי אלאלוף: בואו ונסביר את הסעיף הזה, שיהיה מובן גם לאנשי האוצר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: נסביר מה בשנה מסוימת.
<נעה בן שבת: אנחנו הערנו, בדיון הקודם, לפי מה שנמסר לנו מהמ.מ.מ., שהסכום שהופיע שם קודם לכן לא הגיע לשני מיליארדי שקלים.
<נעה בן שבת: המוסד לביטוח לאומי בדק את הטענה הזאת, והציע תיקון.
<נעה בן שבת: אנחנו הבנו שזה בתיאום אתכם.
<יעל אגמון: לא, לא.
<יעל אגמון: זה לא בדיוק כך.
אלי אלאלוף: יעל, תגידי את שמך.
<יעל אגמון: אני יעל אגמון מאגף התקציבים.
<יעל אגמון: בשנת 2019, בעצם עם הגעת המתווה הזה להפעלה מלאה, העלות המלאה שלו היא 2.150 מיליארדים.
<יעל אגמון: בשנת 2018, מאחר והחוק כרגע מדבר על פעימה של 340 בינואר ופעימה של 500 מיולי, הוא עולה קצת פחות – הוא עולה 1.860 מיליארדים.
<יעל אגמון: המספר הזה, 54.92% משקף 1.860 מיליארדים, כי זו ההוצאה של המוסד לביטוח לאומי.
<יעל אגמון: בשנת 2019 ואילך הסכום הזה יעלה ל-2.150 מיליארדים.
<יעל אגמון: לכן אני כן מבקשת.
אלי אלאלוף: זה ראוי.
אלי אלאלוף: אתה שומר על הקופה של הביטוח הלאומי.
אלי אלאלוף: אנשים פה מודאגים בזה בצדק.
מיקי רוזנטל: אני יודע, אבל אני אגיד לך מה יקרה.
מיקי רוזנטל: אם, למשל, חס וחלילה, יהיה משבר כלכלי, וההתחשבנות בין הביטוח הלאומי למדינה תשתנה, הקצבאות ישתנו בהתאם, בגלל שהן לא בסכום הנומינלי.
מיקי רוזנטל: לפיכך, לא ראוי בכלל לחוקק בצורה כזו.
מיקי רוזנטל: מותר לי להגיד את דעתי.
מיקי רוזנטל: גברת אגמון, אני מאוד מעריך אותך.
מיקי רוזנטל: את יודעת שאני אפילו אוהב אותך, ואסור להגיד את זה בפורום הזה, אבל מותר לי עדיין להחזיק בדעתי.
אילן גילאון: שפה כזו ממנו בחיים לא שמעתי.
מיקי רוזנטל: אני חושב שדרך המלך לחוקק את זה היא לחוקק את זה בסכומים ולא באחוזים, ואין סתירה בדבר הזה וזה רק יותר בהיר וברור.
<נעה בן שבת: אבל, למעשה, מה שהסביר שלומי מור הוא שהסכומים האלה הם שיפוי מסך כל ההכנסות, מסך כל הגבייה, של המוסד לביטוח הלאומי.
<נעה בן שבת: זאת אומרת, המדינה מוסיפה אחוז מתוך הגבייה של המוסד לביטוח לאומי.
מיקי רוזנטל: אתן לך דוגמה.
מיקי רוזנטל: ב-2017 הביטוח הלאומי גבה 47 מיליארד שקל, והמדינה שיפתה אותו בעוד 40 מיליארד שקל בערך בגין כל מיני דברים שאני לא נכנס אליהם.
מיקי רוזנטל: היה מה שנקרא כאילו עודף גבייה, והממשלה לקחה את זה וכו'.
מיקי רוזנטל: הדבר הזה נגזר מכול מיני פקטורים שאינם רלוונטיים לעניין הזה.