GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<יעל אגמון: זה ממש לא מה שאני אומרת.
<נתי בייאליסטוק-כהן: זו הדרך הכי מדויקת להציג.
<נתי בייאליסטוק-כהן: היא לא נעימה, אבל זה העניין.
אלי אלאלוף: טוב, נתי, הבנו.
אלי אלאלוף: שאלו אותך שאלה מאוד פשוטה.
<יעל אגמון: אני אענה.
אלי אלאלוף: תעני לשאלה העניינית שהייתה.
אלי אלאלוף: ברגע שיוצאים, יש הכנסות למדינה בזכות העבודה שלהם.
<יעל אגמון: אין הכנסות למדינה, כי הם פטורים מרוב התשלומים - - -
<דורון יהודה: לא כולם.
<יעל אגמון: רובם הגדול.
<יעל אגמון: לרובם יש הנחות ופטורים גם בביטוח לאומי, ועכשיו יש גם פטור ממס הכנסה.
<יעל אגמון: לכן אין הכנסות.
<אלון מסר: אם זה לא היה נכון, למה אנחנו מבטלים את ההטבות במס הכנסה?
<יעל אגמון: הם גם לא מגיעים לסף של מס הכנסה.
<אלון מסר: אפשר לדבר על הביטוח - - -
<נתי בייאליסטוק-כהן: לא כדאי לכם להעלות את השכר.
<קריאה: על מה אתה רוצה לדבר?
מיקי רוזנטל: אי-אפשר ככה.
מיקי רוזנטל: אי-אפשר - - -
אלי אלאלוף: חבר'ה, אם יש ויכוח על בסיס כל מקרה ומקרה – מה זה?
אלי אלאלוף: זה דיון פרטני פה?
אלי אלאלוף: תאפשרו ליעל לסיים את דבריה, ואחר כך מי שרוצה להעיר שיעיר.
<יעל אגמון: רוב אלה שזכאים לקצבת נכות כללית עובדים, כמעט כולם בהגדרה, בגלל סף המס בישראל.
<יעל אגמון: סף מס הכנסה בישראל לא מגיע לסף המס, ולכן אין הכנסות.
<יעל אגמון: לא צפויות הכנסות.
אלי אלאלוף: לדעתכם, זה לא?
<יעל אגמון: לא צפויות הכנסות למדינה מהעלאת ה-disregard.
<נתי בייאליסטוק-כהן: גם לא לביטוח לאומי?
<יעל אגמון: גם לא לביטוח לאומי.
<נתי בייאליסטוק-כהן: זו אמירה גורפת מדי.
מיקי רוזנטל: אני, בכול אופן, מתעקש.
מיקי רוזנטל: בואו ונדבר על נתונים, כי אנחנו, בכול אופן, מחוקקים.
מיקי רוזנטל: אם, נניח, 30% מהנכים כן משלמים ביטוח לאומי, שאלה בערך המספרים שאני מבין שיש – 70% פטורים, ו-30% מהנכים העובדים - - -
<יעל אגמון: לא בדקתי את זה, אבל - - -
מיקי רוזנטל: אבל בערך.
מיקי רוזנטל: נאמר שכן.
<אלון מסר: אפשר לבדוק.
<אלון מסר: ביטוח לאומי, יש לכם את הנתונים האלה?
<אלון מסר: אנחנו לא - - -
אלי אלאלוף: לא חשוב כמה בדיוק, אבל יש הכנסות בביטוח לאומי מזה.
<דפנה אזרזר: לא יצאו לעבודה.
<דורון יהודה: לא גרמת להם שייצאו לעבודה.
מיקי רוזנטל: בכל אופן, יש לזה כן משמעות.
מיקי רוזנטל: הרי החלק העיקרי של המדינה שהיא מעבירה לביטוח הלאומי הוא בגין אנשים שזכאים לביטוח לאומי ולא יכולים לשלם אותו בעצמם.
מיקי רוזנטל: הרי זה החלק העיקרי של הכסף שאתם מעבירים לביטוח הלאומי.
מיקי רוזנטל: השאלה היא כזו: אם בעצמם נעלה להם את השכר וחלקם כן ישלמו ביטוח לאומי, זה וודאי גם יגרע מהמדינה.
מיקי רוזנטל: זה שאת אומרת שזה לא משנה, זה נשמע לי מוזר מאוד.
<יעל אגמון: אענה.
<יעל אגמון: קודם כל, השתתפות האוצר במדינה תלויה בגבייה, אבל לא יורדת אם הגבייה עולה אלא להפך – היא עולה עם הגבייה.
<קריאה: זה משנה - - -
<יעל אגמון: זה משנה.
מיקי רוזנטל: אמרתי שעיקר התשלומים - - -
מיקי רוזנטל: המספרים שאני מניתי, וזו התשובה שקיבלתי מהאוצר, הם שהביטוח הלאומי גבה 49 מיליארד שקל בשנת 2017 והאוצר העביר לו 40 מיליארד.
<יעל אגמון: לא, זה לא נכון.
מיקי רוזנטל: זו הייתה התשובה של האוצר לפנייה שלי.
<יעל אגמון: הכסף עובר לביטוח לאומי על סמך הגבייה, אבל הוא לא עובר על אנשים ספציפית שלא מסוגלים לשלם.
<יעל אגמון: הוא עובר כי סך הקצבאות של ביטוח לאומי גדול מסך ההכנסות.
מיקי רוזנטל: בסדר, אבל.
מיקי רוזנטל: .. טוב.
מיקי רוזנטל: מספרים - - -
אלי אלאלוף: כן, אבל - - -
מיקי רוזנטל: לא לעכשיו.
אלי אלאלוף: לדיון הבא בטוח.
<נעמי מורביה: יש נושא שלא דיברנו עליו.
אלי אלאלוף: אני רוצה, בנושא ה-disregard, לסיים את הדיון פה.
אלי אלאלוף: אנחנו נחזור אליו בשבוע הבא, אחרי שיהיו לנו יותר נתונים.
<דורון יהודה: אני רוצה להוסיף נקודה.
אלי אלאלוף: כרגע, אנחנו רוצים לדון בהסתייגויות שהוגשו.
אלי אלאלוף: חאג' יחיא, חברי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: שיביאו נתונים.
אלי אלאלוף: אז, יביאו נתונים.
<נעמי מורביה: אדוני היושב-ראש, כואב לי להצביע.
אלי אלאלוף: אני מבקש שנעבור להסתייגויות שהגישו חברי הכנסת בסעיף הספציפי הזה.
<נעמי מורביה: יש נושא שלא מוזכר כאן.
אלי אלאלוף: כרגע, גמרנו – אינסוף.
אלי אלאלוף: בעוד שעה ורבע אנחנו נסיים.
<נעמי מורביה: אדוני, לנושא ה-disregard - - -
אלי אלאלוף: אין לי זמן יותר ל-disregard חוץ מאשר להסתייגויות.
<נעמי מורביה: מילה אחת.
אלי אלאלוף: עם כל הכבוד, לא.
<נעמי מורביה: האקדמאים - - -
<נעמי מורביה: סתמת לי את היום מוחלט.
<נעה בן שבת: לסעיף 200 יש הסתייגות נוספת של שר העבודה והרווחה והשירותים החברתיים, חיים כץ, והזכירו אותה בדיון הקודם.
<נעה בן שבת: ההסתייגות בעיקרה אומרת - - -
<נעה בן שבת: יש הסתייגות נוספת, והיא מופיעה פה בסעיף 200 בגלל שהבקשה היא להכליל את כל הקצבה החודשית הנוספת במסגרת הקצבה החודשית המלאה ולהכליל אותה בדרגה אחידה, זאת אומרת לאחד את כל רמות הקח"ן לרמה אחת.
<נעה בן שבת: נוסח ההסתייגות הזאת מופיע כאן בעמוד 9; זאת אומרת, אנחנו נמצאים בסעיף 200.
<נעה בן שבת: בסופו, במקום להגיד שהקצבה מוגדלת "ב-7%", יבוא שקצבת היחיד המלאה מוגדלת "בשיעורים המצטברים כמפורט להלן מקצבת היחיד המלאה, ולכל הקצבה עם השיעורים המוגדלים שלה יקראו: קצבה חודשית מלאה.
<נעה בן שבת: היא מוגדלת: (1) ב-7% – זה כפי שהיא היום; (2) ב-20.6% – זה הקח"ן הגבוה היום, והוא יינתן לכול רמות הקח"ן; (3) והתוספת הנוספת, 22.89%, היא התוספת האחידה מה-1 ביולי שניתנת במסגרת הצעת החוק הזאת.
אלי אלאלוף: אמור את השם והתפקיד.
<אסי מסינג: אני אסי מסינג, היועץ המשפטי של משרד האוצר.
<אסי מסינג: לצערי הרב, נדמה לי שיש כאן איזה שהוא הליך מאוד-מאוד חריג, שנדמה לי שאני לא נתקלתי בו מאז שאני נמצא לפחות בכנסת.
<אסי מסינג: כמו שאמרתי, מדובר בהליך מאוד חריג, שנדמה לי שאני לא זוכר כמותו, שבמסגרתו שר מסתייג מהצעת חוק ממשלתית שאותה הוא הניח על שולחן הכנסת.
<נעה בן שבת: היו לנו כאלה תקדימים לגבי עניינים, למשל שר החקלאות.
<אסי מסינג: את העניינים האחרים אני מכיר.
<אסי מסינג: העניין הוא שהדבר מנוגד לתקנון הממשלה.
<אסי מסינג: אמנם תקנון הכנסת מאפשר לְשר להסתייג, אבל: ראשית, נציגי הממשלה צריכים לנמק כאן את ההסתייגות, ונציגי הממשלה והשר עצמו מחויבים, לפי תקנון הממשלה, להצעת החוק הממשלתית.
<אסי מסינג: לכן, לכאורה, לא ניתן בכלל לדון כאן בהסתייגות הזאת, מכיון שאני מניח שנציגי הממשלה לא יעברו על תקנון הממשלה.
אלי אלאלוף: בוא נוותר.
אלי אלאלוף: כבוד היועץ המשפטי, אנחנו יכולים לעקוף את כל הביורוקרטיה הזאת והסרבול שלה בזה שאנחנו, ואני אישית, כחבר ועדה, מגיש את זה.
קארין אלהרר: אני אגיש את ההסתייגות שלו.
אלי אלאלוף: אז, בוא ונעבור את הפרוצדורה.
אלי אלאלוף: בוא נלך לעניין.
<אסי מסינג: - - מדובר, כמובן, בהסתייגות שיש בה עלות תקציבית מאוד גדולה.
אלי אלאלוף: זה – כן.
קארין אלהרר: אני הגשתי את ההסתייגות.
<אסי מסינג: לכן, כשלהסתייגות הזאת הופכת להיות תקציבית, כמובן יש לה משמעויות אחרות.
<קריאה: מבחינת המסגרת - - -
<אסי מסינג: - - וזה מה שמונח כרגע בפני חברי הוועדה.
קארין אלהרר: הצטרפתי.
טלי פלוסקוב: הצטרפנו כבר.
יעל כהן-פארן: מצטרפת.
אלי אלאלוף: אנחנו מעוניינים לאחד את הקח"ן עם קצבת הבסיס ולעשות את זה כקצבה בסיסית.
אלי אלאלוף: זה מה שאנחנו מעוניינים.
אלי אלאלוף: (2) אנחנו יודעים שבהצעה הנוכחית זה עשוי להגיע לקצבה בסיסית של 3,300 שקל, וזה דורש תקציב נוסף של כ-250 מיליון שקל בשנה.
אלי אלאלוף: רצינו להתחיל ב-18' רק בחודש אחד כדי להניע את הפרוצדורה ולעבור לשנה הבאה, 19', עם הסכומים האלה.
אלי אלאלוף: בשלב זה או אחר, ולא אתחייב על השעות, יש התייעצות בין שר הרווחה, שהיה היוזם אבל אומץ על ידינו כדי שנפסיק לדבר על הפרוצדורה, וההבנה של שר האוצר ושיחה עם ראש הממשלה בנדון, כדי למצוא את הפתרון שאני לא רוצה להגיד אותו למרות ששמעתי אותו בצורה מאוד מפורשת.
אלי אלאלוף: זה כדי למצוא את הפתרון, כדי למצוא את הכסף לתוספת התקציבית הנדרשת.
אלי אלאלוף: זה מה שיש.
אלי אלאלוף: אנחנו חושבים, כולנו חושבים – ואני פה מדבר בשם חבריי – שכדי שהקצבה תהיה רצינית ותתבטא בכוונות הממשלה בעתיד, אי-אפשר שזו תהיה קצבה פחותה מ-3,300 שקל כרגע.
אלי אלאלוף: אחר כך יביאו חברי כנסת הסתייגויות, וזו זכותם המלאה, ואני לא בולם אותם פה.
אלי אלאלוף: אנחנו נצביע על זה ביום שאנחנו נהיה מסודרים וביררנו את כל הדברים וזה יבוא לדיון פה.
אלי אלאלוף: מה שיאושר יעלה למליאה.
אלי אלאלוף: בטוח שיהיו הסתייגויות.
אלי אלאלוף: זה לגבי החלק הטכני.
אלי אלאלוף: היינו מסכימים איתך על העקרונות – לא מסכימים איתך על התוכן.
אלי אלאלוף: זה חלק מלחמנו כרגע.
אלי אלאלוף: הגברת בלבן, בבקשה.
אלי אלאלוף: נסי להתקרב למיקרופון.
אלי אלאלוף: גברת, אולי תחליפי מקום עם הגברת שלידך, אם זה לא קשה טכנית?
<רוית בן ברוך: שמי רוית בן ברוך, ואני דוברת מטעם עמותת "יחד נעלה".
<רוית בן ברוך: אני אם חד-הורית לילדה בת חמש, ואני נכה עקב פוסט-טראומה.
<רוית בן ברוך: אני עבדתי כמנהלת לשכה של מזכיר מועצה, ולפני שלוש שנים ביום שגרתי לגמרי, בזמן ההפסקה שלי, נכנס אחד התושבים וירה בראש של מנהל הגבייה בזמן שהוא מדבר איתי, ובזכות נס אני פה מדברת אתכם שכן היה לו מעצור אחרי ירייה אחת.
<רוית בן ברוך: אתם בטח חושבים שזה מקרה חריג שלא סביר שיקרה פה לכולם, אבל דעו לכם ש-80% מהנכים הם נכים כמוני שלא נולדו נכים.
<רוית בן ברוך: מי כמוני מודע לצורך הקיומי להגיד לעצמכם "לי זה לא יקרה"?
<רוית בן ברוך: אבל, לצערי הרב, אף אחד לא חסין: לא מתאונות דרכים, לא מתאונות עבודה, לא ממחלות נפש ולא ממחלות כמו התקף לב, שבץ, סרטן על כל סוגיו, ואני עוד לא מתחילה לציין את המחלות הנדירות.
<רוית בן ברוך: ומה עם זקנה?
<רוית בן ברוך: היא לא תבוא על כולנו?
<רוית בן ברוך: ! אני מרגישה שאני היום עושה את המלחמה של כולם מחר, ואני נאלצת לראות איך יש פה אנשים שפותחים בקבוקי שמפניה ורודה לרגל ההסכם ההיסטורי, ואני - - -
<רוית בן ברוך: לא.
אלי אלאלוף: אני מבקש להזהיר.
<רוית בן ברוך: אני מנסה להבהיר את המצב שאני נמצאת בו.
אלי אלאלוף: שנית, אני לא מבקש פה נאום כללי.
אלי אלאלוף: יש לך מה להתייחס לנושא של הקצבה הבסיסית?
<רוית בן ברוך: בהחלט.
<רוית בן ברוך: אני רוצה לפנות אליכם, יו"ר הוועדה.
אלי אלאלוף: אני מדייק, גברת.
אלי אלאלוף: יש לך מה להתייחס לקצבה הבסיסית?
אלי אלאלוף: זה הדיון.
<רוית בן ברוך: בהחלט, בהחלט.
אלי אלאלוף: לדבר רק לדיון.
<רוית בן ברוך: אבל אני מגיעה לזה שהקצבה הבסיסית לא מספיקה לי ולבת שלי כדי לחיות.
אלי אלאלוף: לא צריך בשביל זה - - -
אלי אלאלוף: אני מבקש שתתרכזי, בבקשה, בסעיף לדיון.
<רוית בן ברוך: בשמחה, בשמחה.
<רוית בן ברוך: אני רוצה לעצור ולהתעכב על זה שאין ארגון יציג לנכים.
אלי אלאלוף: דיון כללי?
<שמחה בניטה: מה זה קשור?
<רוית בן ברוך: זה לא דיון כללי.
אלי אלאלוף: זה לא לעניין.
אלי אלאלוף: אני מצטער להגיד לך, גברת, עם כל הכבוד וההערכה.
אלי אלאלוף: לא יהיה חוק.
אלי אלאלוף: לא צריך להצביע.
<רוית בן ברוך: אני רוצה שתיתן לי, בבקשה, דקה כדי להסביר את המצב שלי, כדי שאנשים יהיו מודעים לזה.
<רוית בן ברוך: זו הבמה וזו ההזדמנות שלי.
<רוית בן ברוך: אני מבקשת דקה מזמנכם.
<רוית בן ברוך: הדרישה שלנו, הנכים, מעולם לא השתנתה.
<רוית בן ברוך: היא הייתה שכר מינימום צמוד לשכר הממוצע במשק בפעימה אחת.
<רוית בן ברוך: כל אדם שמציג את עצמו כנציג הנכים ומתפשר בשמנו לא מייצג אותנו נאמנה.
<רוית בן ברוך: אין תוקף משפטי למתווה הזה, ואתם בונים עליו הצעת חוק שעכשיו אתם רצים להצביע עליה, שהיא בכייה לדורות.
<רוית בן ברוך: אנחנו נצטרך להמשיך לחיות בחרפת רעב.
<קריאה: אבל את לא מבינה שיש נכים שמחכים לחוק הזה?
<רוית בן ברוך: לְמה?
<רוית בן ברוך: לשמונה שקלים?
<רוית בן ברוך: ל-300 שקלים?
<רוית בן ברוך: אתה מבין - - -?
<קריאה: יותר טוב מכלום.
טלי פלוסקוב: למה 300?
אלי אלאלוף: עכשיו, זה דיון.
טלי פלוסקוב: 500 שקל זה לא כסף?
טלי פלוסקוב: ! אז כנראה שמצבךְ טוב.
אלי אלאלוף: גברת, בבקשה, את יכולה לסיים את דברייך המרגשים מאוד, אבל תסיימי בבקשה.
<רוית בן ברוך: אבל זה גם ניתן רק לאלפיון העליון של הנכים.
<נעמי מורביה: את מדברת בשמך.
<רוית בן ברוך: אני לא מדברת בשמי.
<רוית בן ברוך: המאבק הזה יימשך, ואתם תראו את זה.
אלי אלאלוף: אדון, בבקשה.
<נעמי מורביה: ראינו בשטח.
<רוית בן ברוך: אם עד עכשיו ראינו מאבק, תהיה פה מלחמה, כי אנחנו לא נקבל את זה.
<קריאה: גם להפגין זה לפי החוק.
אלי אלאלוף: זה לא נגד החוק.
<רוית בן ברוך: סליחה.
<רוית בן ברוך: מחאה זה דבר מאוד לגיטימי במדינה הזאת.
אלי אלאלוף: זה לא "יהיו מלחמות" – מילה של "מלחמות" בין יהודים.
<רוית בן ברוך: אני לא יודעת ממתי זה הפסיק להיות לגיטימי ודמוקרטי.
אלי אלאלוף: - - זה בדיוק מה שחסר לנו.
<קריאה: כבוד היושב-ראש, אלכס מבקש לדבר.
אלי אלאלוף: יש פה עוד אנשים.
אלי אלאלוף: אדון, רצית להתבטא.
<אליהו בן-מויאל: אני אליהו בן-מויאל, ואני מדבר בשם מטה המאבק.
<אליהו בן-מויאל: אני חבר במטה המאבק.
<אליהו בן-מויאל: כמו שאדוני רואה וכולם רואים, אני גם נכה על כיסא גלגלים, ויש לי עוד שני ילדים שזקוקים לכיסא גלגלים.
<אליהו בן-מויאל: עם כל ההתייחסות לנכים, איפה מוזכרים פה הילדים ואיך מתמודדים?
אלי אלאלוף: אמרתי את זה בהתחלת הדיון, אדוני.
<אליהו בן-מויאל: איפה הכלים להתמודד והיכולת?
אלי אלאלוף: אתה רוצה תשובה.
<אליהו בן-מויאל: כן.
אלי אלאלוף: נחסוך קצת זמן.
אלי אלאלוף: הדיון על הילדים יבוא, כשיבואו התקנות הקשורות לזה.
<אליהו בן-מויאל: אבל פה הילדים לא מוזכרים.
אלי אלאלוף: לא מוזכר.
אלי אלאלוף: האם יש עוד מישהו שלא דיבר?
<אלכס פרידמן: כבוד היושב-ראש, אני רוצה להביא לידיעתך נתון חשוב מאוד.
<אלכס פרידמן: היום, מי שרוצה לעבוד – ה-disregard חל על הקצבה הבסיסית.
<אלכס פרידמן: השכר נשאר בצד.
<אלכס פרידמן: ברגע שמערבים בין השניים, זה אומר שה-disregard יחול על שני הפרמטרים ביחד, כלומר יש פה פגיעה משמעותית בציבור הנכים בעצם איחוד השכר עם קצבת הבסיס גם בסעיף הזה.
<נעה בן שבת: אולי אפשר לבקש מהמוסד לביטוח לאומי להסביר את המנגנון הזה?
אלי אלאלוף: תודה, אלכס.
<אלכס פרידמן: אשמח.
<שלומי מור: אני עורך-הדין שלומי מור מהביטוח הלאומי.
<שלומי מור: אנסה להסביר.
<שלומי מור: אני כבר אומר שזה מאוד מסובך, והשורה התחתונה היא שלהבנתנו לא רק שלא תהיה פגיעה אלא רוב הנכים אפילו ייטב מצב מכך שהקח"ן ייכנס לתוך הקצבה.
<שלומי מור: היום, החוק אומר שאם נשללה קצבתך בגלל מבחן הכנסות, אתה ממשיך לקבל קח"ן במשך מכסימום עד ארבע שנים אופן מדורג: שנה ראשונה – מלא, שנה שנייה – חלקי, וחלקי חלקי עד שנגמר.
<שלומי מור: אם תתקבל פה ההצעה החדשה והקח"ן ייכנס לתוך הקצבה, - -
אלי אלאלוף: היא אינסופית.
<שלומי מור: - - אז לגבי ההכנסות שלך – יאכלו לך קודם כל את הקצבה, ואז הם יתחילו לאכול לך מהקח"ן.
<שלומי מור: מהי המשמעות?
<שלומי מור: יכול להיות בן-אדם שהיום נשללה לו הקצבה והיה מקבל קח"ן רק לארבע שנים באופן מדורג, ומחר, עם אותו סכום הכנסה, תישלל לו הקצבה אבל את ה-400 השקלים של הקח"ן או כמה שלא נכניס לקח"ן הוא יקבל לנצח, כי זה עדיין ימשיך להיות חלק מהקצבה שלו.
<שלומי מור: דבר אחד – בעינינו, כל האוכלוסייה הזאת, רק ייטב מצבה ולא יורע.
<שלומי מור: דבר שני – מנתונים אמיפיריים כמותיים, אנחנו לא רואים שקצבת קח"ן ממשיכה ליותר מארבעה או חמישה נכים בלבד.
<שלומי מור: לכן, להבנתנו, כמכלול, התיקון הזה מיטיב באופן משמעותי גם את האספקט הזה.
<עמית חלמיש: אני עורך-הדין עמית חלמיש, היועץ המשפטי של עמותת "נכים –חצי בן-אדם".
<עמית חלמיש: חשוב לתקן: מרבית הנכים מרוויחים את הסכום הנמוך.
<עמית חלמיש: הם עדיין מקבלים קצבת נכות, וזכאים לקח"ן לא לארבע שנים אלא כל עוד הם מקבלים קצבת נכות.
<עמית חלמיש: ברגע שה-disregard יחול גם על הקח"ן וגם על קצבת נכות, למעשה, אתה פוגע בקבוצת הנכים הגדולה יותר.
<שלומי מור: להבנתי ולמיטב שיפוטי, התשובה לא נכונה.
<שלומי מור: לא נכון מה שאמרת, מכיון שמי שיש לו הכנסה והיא היום גורעת מקצבתו, נניח 2,000 שקל, אזי גם מחר היא תגרע אותו סכום ואת הקח"ן הוא קיבל והוא ימשיך לקבל.
<אלכס פרידמן: איך הוא יקבל?
<עמית חלמיש: לא לארבע שנים – לנצח.
<שלומי מור: לנצח.
<שלומי מור: גם היום, ברגע שאתה מאחד את שתי הקצבאות, - -
<עמית חלמיש: אז זו פגיעה.
<עמית חלמיש: זו פגיעה.
<שלומי מור: - - ה-disregard יפגע בו.
<דפנה אזרזר: אני דפנה אזרזר, מנכ"ל עמותת אהב"ה.
אלי אלאלוף: תקרבי, בבקשה, את המיקרופון.
<דפנה אזרזר: נכון שדובר על הילדים שכשייקבעו התקנות זה יגיע לכאן ונדבר על זה ונדון על זה, אבל אני רוצה להבין.
<דפנה אזרזר: דובר על 150 מיליון, ופה מדובר על 50 מיליון.
<דפנה אזרזר: איפה יש לנו הבטחה בהצעת החוק שעוד 100 מיליון יתקבלו בְּפעימות בהמשך?
<דפנה אזרזר: זה לא רשום פה בכלל, ואנחנו הסתייגנו לגבי זה גם בדיון הקודם.
אלי אלאלוף: הוא לא יהיה רשום בחוק.
טלי פלוסקוב: זה לא צריך להיות.
<דפנה אזרזר: למה?
<דפנה אזרזר: אז למה ה-50 מיליון כן רשומים?
טלי פלוסקוב: איפה בחוק?
<דפנה אזרזר: רשום.
טלי פלוסקוב: זה בדברי ההסבר, ולא בחוק עצמו.
<דפנה אזרזר: אז למה בדברי ההסבר לא רשום "150 מיליון"?
<קריאה: הפעימות הבאות גם לא רשומות בהצעת החוק הזאת.
<קריאה: זה בתקציב, לא?
עבד אל חכים חאג' יחיא: מה שהיא אומרת נכון.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אם רשום "50" ואם זה 150 מיליון, אז או שלא רושמים את ה-50 או שרושמים הכול.
<דפנה אזרזר: נכון.
טלי פלוסקוב: זה לא רשום בחוק.
טלי פלוסקוב: זה בהסבר.
קארין אלהרר: זה לא משנה.
<דפנה אזרזר: למה בדברי ההסבר?
אלי אלאלוף: ניקח את ההערה בחשבון.
<דפנה אזרזר: יש לי עוד משהו להעיר עליו.
<דפנה אזרזר: בדיון הקודם הסתייגנו בנושא השר"ם של השוואת ה-188% של ילדים ובוגרים כך שיהיה אותו קח"ן.
<דפנה אזרזר: לא ייתכן שקח"ן של בוגרים עולה ל-950 שקלים וקח"ן של ילדים עומד על סכום של 372 שקלים.
<דפנה אזרזר: אני לא מבינה ממה נובע הפער.
אלי אלאלוף: שלומי, אולי אתה יכול להסביר לנו, בבקשה.
<שלומי מור: הנושא עלה גם בדיון הקודם, וכבר בדיון הקודם אנחנו אמרנו שהקח"ן שונה, מבנה הקצבה שונה והסכומים שונים.
<שלומי מור: צודקת הגברת שקח"ן של ילד נכה יותר נמוך מהקח"ן של שר"ם.
<שלומי מור: זה המצב.
<שלומי מור: כפי שאני מבין את המתווה היום, הוקצו 50 מיליון שקלים.
<שלומי מור: את כל ה-50 מיליון שקלים אנחנו מקצים כדי להגדיל את הקח"ן של הילד הנכה.
<שלומי מור: הוא עדיין לא ישווה אותו לקח"ן של שר"ם.
<שלומי מור: זה כרגע מה שהוקצה, וזה כרגע מה שיש - - -
<דפנה אזרזר: זה לא נכון, כי בתוך ה-50 מיליון אתה בכלל לא מתכנן לתת לכול 30,000 הילדים שיש להם 100% נכות תוספת של שקל.
<דפנה אזרזר: כל אותם ילדים שיש להם 100% נכות – שזה תסמונת דאון, האוטיזם והפיגור – לא יקבלו שקל בתוך ה-50 מיליון.
<דפנה אזרזר: זה משהו שחשוב שכולם ישמעו.
אלי אלאלוף: למרות שאני מסכים אתך שצריך להשוות את זה, שנבין:
אלי אלאלוף: אנחנו דנים במה שעומד לרשותנו ולא במה שצריך לתכנן לטווח ארוך – כרגע.
אלי אלאלוף: אז תדעו שיש מגבלה.
טלי פלוסקוב: אנחנו נילחם, אבל זה לא כאן.
אלי אלאלוף: אדוני, בבקשה, ואני מסיים את הנקודה הזאת.
<אליהו בן-מויאל: - - -
<משה רוטמן: אני משה רוטמן, מנכ"ל עמותת "בית חם" לילדי SMA - - -
אלי אלאלוף: חברים, רגע.
אלי אלאלוף: אחרי שדיברתם, תאפשרו גם לאחרים לדבר.
<משה רוטמן: אני רוצה לומר שזו רעה חולה, חוק לרון ו-disregard, ואני מדבר בשם המונשמים.
<משה רוטמן: יש לי בן מונשם שעומד להתחיל לימודים של מורה-דרך, והוא משותק ומונשם.
<משה רוטמן: המטרה היא שהוא יוכל להחזיק את עצמו, כי אני לא עובד.
<משה רוטמן: יש לי שלושה היתרים לעובדים זרים.
<משה רוטמן: עובד זר עובר 10,700 שקל, והוא מקבל כחצי דרך הביטוח הלאומי.
<משה רוטמן: המשמעות היא שאם הוא לא עובד, אני לא יכול אפילו את העובד השני להחזיק.
<משה רוטמן: ומה לעשות?
<משה רוטמן: צרכיו מרובים, ואני כבר 11 שנים הפכתי להיות מטפל.
<משה רוטמן: אבל לא על מר גורלי, כי הבחור חכם בטירוף, והוא התקבל ללמוד להיות מורה-דרך חרף מצבו, והוא גם עובד בזה.
<משה רוטמן: תנו לו אפשרות לממן את המטפל הזר ואת הצרכים שלו.
<משה רוטמן: היום, אנחנו חיים על הקצה.
<משה רוטמן: הנושא של הזה של חוק לרון ו-disregard הוא בכלל דבר נוראי, ואני קורא לאוצר לבדוק את התועלת, כי הכסף הזה שהוא ירוויח הרי יחזור לשוק למען ה'.
<משה רוטמן: אתם מסתכלים רק על מה יהיה חסר לכם ולא מה ייכנס לשוק ומהי התועלת.
<משה רוטמן: אני קורא לאוצר ושואל אותו: האם התועלת של ביטול ה-disregard נלקחה בחשבון?
<משה רוטמן: אנחנו לא מדברים על הפטורים הגדולים שיש לאנשים עם הכנסות גדולות.
<משה רוטמן: אנחנו מדברים על צורך קיומי.
<משה רוטמן: ה-disregard הוא צורך קיומי.
<משה רוטמן: אדם נכה קשה לא מסוגל, נקודה, להחזיק מטפל אחד ובטח לא שניים.
<משה רוטמן: אני קורא לוועדה לקחת את זה ולהפסיק להסתתר מאחורי מילים ולעשות שינוי מהותי להציל אנשים – לתת להם את האפשרות לחיות בכבוד.
<משה רוטמן: זאת המילה: לחיות בכבוד.
<משה רוטמן: אני לא רוצה שום טובה מהמדינה, אלא שהבן שלי יעבוד, אוקיי?
אלי אלאלוף: כאחד שמכיר בפרטי פרטים את חוק לרון, אתה היית מבטל אותו?
אילן גילאון: כן, אני הייתי מבטל.
<דורון יהודה: כן, לבטל.
<קריאה: כן, לבטל.
<קריאה: זה לא נותן - - -
<שמחה בניטה: אני הייתי מאלה שב-2005 - - -
<קריאה: זה טוב למשק.
אילן גילאון: אדוני, תאפשר לי?
אילן גילאון: חברים, אם רצינו לעשות קצת סדר ולא לסבך את כל העולם, חוק לרון לא היה בא לעולם בכלל.
אילן גילאון: כלומר, הקצבה צריכה ללכת באופן אוניברסאלי על-פי הסטטוס של הבן-אדם.
אילן גילאון: רמת הקושי שלו, ברגע שנקבע השבב בצווארו – הוא צריך לקבל את הקצבה ולצאת לעבוד לכול עבודה ללא מבחן הכנסה.
אילן גילאון: מבחן ההכנסה הוא למטרה אחת: למיסים.
אילן גילאון: אצלנו הדברים האלה לא קורים כך.
אילן גילאון: יש קבוצה מאוד מצומצמת של נכים שעובדים, והם מקבלים פטור ממס מלא ולא בטוח שהם צריכים את זה, לעומת הקבוצות למטה, שאנחנו רוצים לעודד אותן לצאת לעבודה.
אילן גילאון: מה שלא מעודד אותם לצאת לעבודה זה לא שהם מקבלים את הקצבה, אלא זה שהם מפסידים.
אילן גילאון: לכן זו הנעל האורתופדית של כל בן-אדם מוגבל.
אילן גילאון: תרים לו את הקצבה, אגב, אני אומר באופן אוניברסאלי לגבי כל מה שקשה, משום שנכה מבוגר הבעיה שלו עולה בטור הנדסי ולא חשבוני.
אילן גילאון: הוא לא הופך לאצן אולימפי כשהוא מגלה שהוא מגיע לגיל 67.
אילן גילאון: לכן הסדר הנכון היה צריך להיות: היה צריך ללכת ללכת ולתת לכול אחד על-פי הקושי שלו באופן אוניברסאלי, ולאחד את ההכנסות ושישלם מס.
אילן גילאון: מבחינת מערכת המיסוי, את צריכה ממוצע במשק לכול האזרחים, ואני לא רוצה לראות אותך ממטר.
אילן גילאון: מכאן והלאה אני רוצה במדרגות הגדולות לקחת ולהעלות ברמות האחוזים ואפילו עד 75% ו-80%.
אילן גילאון: ואז, אני יכול לאזן את ההוצאות האלה.
אילן גילאון: אבל זו חלוקה הוגנת, וכנראה שלדבר הזה אי-אפשר לצפות.
אילן גילאון: חוק לרון הוא בחטא בא לעולם, והוא לא היה צריך לבוא אל העולם.
אילן גילאון: צריך לעשות הכול - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: צריך לבטל אותו.
אילן גילאון: אני מקווה שיום אחד תיווצר סיטואציה פוליטית שתאפשר - - -
<משה רוטמן: בוא ונבטל את חוק ה-disregard, ונתחיל בדבר הקטן הזה, בסעיף הקטן הזה.
אלי אלאלוף: חבר'ה, יש לי הצעה מתואמת ככה ברמזים עם החברים.
אילן גילאון: כשאתה אומר 3,300 – בהסכם היה לנו 4,300 שקל, ואחרי זה מגיע ל-5,300 שקל.
אילן גילאון: האם -3,800 שקל, שהעליתם מ-3,500 שקל, יש לה עוד שלב או שזה השלב האחרון?
אלי אלאלוף: ודאי שיש שלב בשנים שלאחר מכן.
אלי אלאלוף: חבר'ה, כרגע, אנחנו, במירכאות, "מחלקים" 2.2 מיליארדי שקלים בשנת 2018.
אלי אלאלוף: תקשיבו, זה אדיר.
אלי אלאלוף: קיצרו את הטווחים משנתיים לשנה.
<דורון יהודה: חסר שם כסף.
אלי אלאלוף: תמיד יחסר כסף.
<דורון יהודה: חסר כסף בשתי הפעימות.
אלי אלאלוף: יהודה, אני לא בישיבות של הגדולים כמוך אצל ראש הממשלה.
<דורון יהודה: אבל, גם - - -
אלי אלאלוף: זה כבוד גדול שיש לך להגיע.
<דורון יהודה: רק שתי הפעימות זה 2.3 מיליארדי שקלים.
<דורון יהודה: איפה הלכו 100 ומשהו מיליון?
אלי אלאלוף: אני לא מנהל חשבונות של המדינה.
אלי אלאלוף: כרגע – ותבינו את זה, וזה מאמץ אדיר, בלי להשוות לשום דבר אחר – הנושא המרכזי והבלעדי שלנו, שמדאיג אותנו ושמבקש מאיתנו תשומת לב, זה הנושא שלכם.
אלי אלאלוף: יש 2.2 מיליארדי שקלים שהם סכום אדיר שצריך בשנה אחת להוציא אותו ולא רק לתקצב אותו, ואז יש את 19', 20' ו-21' ויש שם כל מיני חישובים שכרגע אני אומר לכם שלא הייתי רוצה להציג אותם כי אני בעצמי לא בטוח שזה נכון.
אלי אלאלוף: אז כרגע זה מה שיש.
אלי אלאלוף: כשבסוף, ב-21', נגמור, זה אמור היה להוציא בתקציבים חדשים – תקשיבו טוב – עוד שני מיליארדי שקלים.
אלי אלאלוף: אל תשכחו שב-19' כבר גם כן ייצאו שני מיליארדים.
אלי אלאלוף: ב-20' ייצאו גם שני מיליארדים שהם לא בנוסחה של ה-total 4.2.
אלי אלאלוף: מי שמסתכל על זה – זה אדיר.
<רונית צרפתי: אבל אם אתה - - -
אלי אלאלוף: אני אסיים.
אלי אלאלוף: זו התחייבות לתוספת של עוד 2 על ה-2.2 מיליארדים הקיימים, ולא חשוב החשבונות והבירורים.
<רונית צרפתי: זה שזה נשמע - - -
אלי אלאלוף: זה מה שרציתי להגיד לכם.
אלי אלאלוף: אני, בהתייעצות של העיניים – מה שאומרים בערבית: ברמיזה – ככה בין חברי הכנסת, אנחנו נבדוק את חוק לרון ונבדוק אם זה לטובתכם ואם אפשר יהיה לבטל אותו.
<שמחה בניטה: אוהו.
אלי אלאלוף: נעשה את זה כתוספת בצד.
אלי אלאלוף: חאג' יחיא, את הרמיזה שלי הבנת?
עבד אל חכים חאג' יחיא: כן, אני אמרתי שצריך לבטל את החוק הזה.
אלי אלאלוף: אנחנו נבדוק את זה, ונעשה את זה - - -
<נתי בייאליסטוק-כהן: צריך להיזהר עם הביטוי "לבטל", כי אני לא יודע מה זה "לבטל".
<נתי בייאליסטוק-כהן: "לבטל" זה שברגע שתצא לעבודה ייקחו לך את כל הקצבה או שזה תמשיך לעבוד?
<נתי בייאליסטוק-כהן: אני הייתי גם בחיים האלה.
אלי אלאלוף: נתי, אני מסכים איתך.
אלי אלאלוף: אני מאמץ את האזהרה שלך.
<נעה בן שבת: למעשה, אדוני, אתה אומר שאת ההפחתה של הקצבה שהוצעה בהסתייגות אתה רוצה לשקול לבטל את כל מבחן ההכנסה שנעשה לנכים?
<נעה בן שבת: זו, בעצם, האמירה?
אלי אלאלוף: זה מה שיש בהסתייגות.
<נעה בן שבת: כי חוק לרון היה, בעצם, הטבה - - -
אלי אלאלוף: אז אנחנו נבדוק את זה.
<נתי בייאליסטוק-כהן: שוכחים שזה היה הטבה.
<משה רוטמן: אז בוא ונתחיל עם ה-disregard.
<נעה בן שבת: כרגע יש הסתייגות בנושא.
אלי אלאלוף: דורון, אתה רוצה לעשות לנו חשבון?
אלי אלאלוף: אחר כך נעמי.
<דורון יהודה: אני רוצה להבהיר שיש לנו דוגמאות שממש אפשר ללמוד מהם.
<דורון יהודה: נכה צה"ל יכול לצאת לעבוד ולא מורידים לא ולא בודקים לו אם הוא מרוויח או לא מרוויח.
<דורון יהודה: לנכי פעולות איבה עושים אותו הדבר, ולנכי תאונות עבודה – אותו דבר.
<דורון יהודה: מדוע דווקא לנכים הכלליים אתם עושים מגבלות כלשהן?
<דורון יהודה: בשביל מה?
<דורון יהודה: קחו את הניסיון שיש לכם בקבוצות האחרות ותיישמו אותו.
אלי אלאלוף: בקבוצות האחרות יש ניסיון?
אלי אלאלוף: אני לא רוצה להגיד, כי זו אמירה לא פרלמנטרית.
אלי אלאלוף: את האחרונה, ואז אין לנו ברירה אלא לסגור את הדיון.
<נעמי מורביה: אם חזרנו לנושא ה-disregard, אני רוצה לקחת איזו שהיא נקודה, שהיא כואבת.
<נעמי מורביה: לפני חוק לרון, שאני לא מאלה שהכי אוהבות אותו, אדם אקדמאי יכול היה להשתכר עד 4,500 שקל בלי שקצבתו נפגעה, ובן-אדם מן השורה – 1,800 שקל.
<נעמי מורביה: זו הייתה, בפירוש, הסללה ועידוד ליציאה ללימודים ולהתקדמות ולעשות שיפור אמיתי בחיים.
מיקי רוזנטל: סליחה, נעמי.
<נעמי מורביה: מרגע שחוק לרון נכנס לתוקף, בוטלה ההטבה הזאת לאקדמאים, ואנשים אקדמאים מוצאים את עצמם שהם לומדים 7-3 שנים, אבל כשהם באים בפועל להשתכר – הם מופלים לעומת חבריהם האקדמאים האחרים.
<נעמי מורביה: הוא צריך להתחיל להוריד לעצמו שעות עבודה או לעבוד, רחמנא ליצלן, בשחור, שזה מה שהכי לא מומלץ ולא רצוי.
<נעמי מורביה: אני הייתי ממליצה בכל זאת לחשוב – מאחר והביטוח הלאומי מממן את הלימודים וכן יש רצון לגרום לאנשים עם מוגבלות לרכוש כלים כדי לצאת לשוק העבודה ולהשתלב בו – להחזיר גם את העידוד לאקדמאים, לפחות לאקדמאים.
קארין אלהרר: למה רק לאקדמאים?
<נעמי מורביה: כן, שה-disregard יתחיל מדרגה קצת יותר גבוהה.
אלי אלאלוף: שימו לב שאתם כל הזמן שולחים אותנו לעשות שיעורי-בית נוספים.
אלי אלאלוף: זה רק מעכב.
<דורון יהודה: לכולם לבטל - - -
<נעמי מורביה: אני בעד לבטל.