GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<ענבל ברנר: אם אנחנו מדברים על תחלואה גופנית ותיכף חברותיי ירחיבו כאן לגבי החלקים שלהן, צריך להבין שהמטופלות האלה והמטופלים האלה מסתובבים המון בתוך מערכת הבריאות.
<ענבל ברנר: יש להם המון המון סימפטומים גופניים.
<ענבל ברנר: יותר כאבים כרוניים, תסמונות כמו פיברומיאלגיה, הרבה פעמים הימנעות מטיפול ומבדיקות פולשניות שיכולות לשחזר את החוויה של הפגיעה, גם מבדיקה גניקולוגית אבל גם מבדיקות פולשניות אחרות, מצד שני לפעמים עושים המון המון בירורים מיותרים אחרים שעולים המון כסף למערכת הבריאות, בלי שבעצם שמים את הזרקור על מה הבעיה המקורית, בגלל, ותיכף נדבר על זה, שאנשים לא יודעים לשאול.
<ענבל ברנר: הצוותים הטיפוליים, הרופאים, לא יודעים איך לשאול על פגיעה מינית, לא יודעים מה לעשות עם זה, וגם אם שואלים לא תמיד יש לאן להפנות, ועל זה אנחנו נדבר בקרוב.
<ענבל ברנר: כמובן שכל הנושא של ילוד וגניקולוגיה הוא מאוד מאוד בעייתי ומעורר מחדש תסמינים פוסט טראומטיים, הרבה נשים נמנעות מהנושא של בדיקות גניקולוגיות, יש יותר סיבוכי הריון, תיכף אנה תדבר על החלק הזה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אני רופאת משפחה, יושבת ראש ועדת אלימות במשפחה במחוז חיפה בשירותי בריאות כללית וחברה בוועדת אלימות במשפחה ארצית של משרד הבריאות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: מעבר להשלכות שדיברנו עליהן על הבריאות, אנחנו יודעים שכמובן פגיעות מיניות יש גם שכיחות מאוד גבוהה של פגיעות חוזרות, של רויקטימיזציה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: כתוצאה מכך יש קושי מאוד רציני ביצירת קשרי אמון, כולל עם מטפלים, שזה חלק מהעניין שגורם לקשיים באיתור ובטיפול.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: כמובן יש נושאים של בידוד, פגיעות תפקודיות, הזדקקות לקצבאות, התנהגויות מסוכנות כגון סמים, זנות, עבריינות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: פגיעה באחרים, אנשים שהיו קורבנות שהם עכשיו פוגעים באחרים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: וכמובן שיש לזה עלויות מאוד מאוד גבוהות במערכת הבריאות אבל גם כמובן במערכת הרווחה וכדומה, וגם מוות מוקדם.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: האתגרים לנו, לרופאים ולשאר המטפלים במערכת הרפואית הם קודם כל לאתר ולאבחן פגיעה, אם זאת פגיעה חדשה בהווה או אם זה סיפור של פגיעה שהייתה בעבר, בילדות למשל, ולהגיב נכון.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: כי לא תמיד שאתה חושף דבר כזה אתה יודע איך להגיב בזמן אמת והרבה פעמים אנחנו יכולים לגרום לנזק אם אנחנו לא מאומנים ולא יודעים איך צריך להגיב.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: וכמובן שאנחנו צריכים, ברגע שכבר יש את האבחנה הנכונה, זה לא רק האבחנה של הסימפטום שהוא קצה הקרחון אלא באמת הבסיס, לטפל נכון, לאפשר טיפול שהוא רגשי על ידי אנשים שעברו הכשרה, צוות רב מקצועי ייעודי לנושא הזה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: בפועל אנחנו יודעים שקיים תת אבחון ואיתור של פגיעות מיניות בכל מערכת הבריאות, זה לא רק בישראל, זה קורה בכל המדינות בעולם לצערנו.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הדבר נובע גם מחסמים של המטופל לחשוף את הסוד, אבל גם מקשיים מצד המטפלים לשאול.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: זה נובע מהיעדר מודעות, מהיעדר ידע ומיומנויות, איך לשאול ואיך להגיב ומה לעשות עם תשובה חיובית.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: זה נובע מזה שיש מחסור בגורמים מטפלים ספציפיים וזה מאוד מרתיע את הצוותים מכיוון שאם אתה מאתר ומאבחן אין לך לאן לשלוח, וזה הפוקוס שאנחנו רוצות לחדד כפי שתראו תיכף.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: יש כמובן חשש להישאר עם הדבר הגדול הזה לבד, זה מאוד קשה לאיש מקצוע שעובד לבד, וכמובן שיש עומסים והיעדר זמן במערכת הבריאות למטפלים, ודברים נוספים כמו עמדות, אמונות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: יש צורך בהכשרות ויש צורך באפשרויות טיפול כדי להתגבר על החסמים האלה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אבל מה קורה כבר כשאנחנו מתגברים על החסמים ויש איתור ויש אבחון, יש בעיה של צוואר בקבוק.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: קושי עצום במציאה של מסגרות טיפול מותאמות ייעודיות לנפגעים ולנפגעות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הפורום שלנו הוא פורום אינטר דיסציפלינרי שכולל רופאים ממגוון התמחויות וכולל אנשי מקצוע ממקצועות אחרים שעובדים במערכת הבריאות ואפילו כאלה שהם מחוץ למערכת הבריאות שחברו אלינו.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: מטרת העל שלנו הינה לקדם את האיתור ואת מתן המענים הטיפוליים המותאמים והזמינים לנפגעי טראומה מינית במערכת הבריאות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: יש לנו כמה מטרות ביניים ודרכי פעולה, שזה באמת לאסוף נתונים על מה קורה בישראל, מה הפערים של החסרים שקיימים בטיפול, ליצור רשת של אנשי מקצוע, לעשות רביזיה ושיפור של נהלים וקוים מנחים, לקדם הכשרות גם בזמן הלימודים וגם לצוותים העובדים והקיימים ומאוד מאוד חשוב לקדם רצף טיפולי בתוך מערכת הבריאות שהוא עדיין לצערנו טיפה לוקה בחסר, אבל גם בין מערכת הבריאות למערכת הרווחה, שיש, אני יודעת, פורומים אחרים שדנים בזה, אבל דווקא כן חשוב לנו בוועדה הזאת להעלות את זה, מכיוון שהועדה עוסקת ברצף הזה, יש תנאים ויש צורך לקדם את הנושא.
טלי פלוסקוב: עכשיו הבנתי למה בוועדה הזאת.
<ענבל ברנר: לגבי מה המצב כמו שאנחנו רואים אותו מבחינת בריאות הנפש.
<ענבל ברנר: יש מחסור מאוד ניכר במסגרות ובמענים טיפוליים במסגרת מערכת בריאות הנפש, גם במענים אשפוזיים וגם במענים אמבולטוריים.
<ענבל ברנר: הרבה פעמים מדברים על האשפוז, זה נושא שעולה לכותרות, על אשפוז של נפגעות טראומה מינית, במיוחד כשהן נמצאות במצבי קצה, מצבי סיכון מבחינת אובדנות, ועל כך שהמערכת הפסיכיאטרית הרגילה הרבה פעמים לא מותאמת למטופלות האלה.
<ענבל ברנר: יש מעט מקומות אשפוז, זה נכון שהמצב היום יותר טוב ממה שהיה בעבר, יש יותר מיטות אשפוז, אבל עדיין מדובר על פרישה ארצית שהיא מאוד מאוד מצומצמת.
<ענבל ברנר: האשפוזים הם קצרים, יש תורי המתנה מאוד ארוכים.
<ענבל ברנר: אין אפשרות לאשפז מישהי שנמצאת כרגע במצב אקוטי.
<ענבל ברנר: בדרך כלל תור המתנה במחלקות ייעודיות עומד על כמה שבועות ובעיקר בעיקר הקושי הוא שהמסגרות האלה לא מקבלות מטופלות שאין להן כבר טיפול במסגרת מרפאתית והסיבה היא שהטיפול בפגיעות מיניות, במיוחד כשזה פגיעות שהן מורכבות וקשות, הטיפול בבסיס הוא של טיפול פסיכיאטרי וטיפול פסיכותרפויטי.
<ענבל ברנר: טיפול פסיכולוגי בעיקר, במרפאה, טיפול שבדרך כלל לוקח תקופות ממושכות של חודשים ושל שנים, אלה טיפולים מורכבים, אלה מטופלים מורכבים, אלה טיפולים שלוקחים זמן.
<ענבל ברנר: זה מה שחשוב שאתם כחברי ועדה תבינו.
עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לוקח זמן, אבל בתקופה הראשונה היא יכולה או הוא יכול לקבל טיפול אינטנסיבי לצאת מהטראומה הראשונית?
עבד אל חכים חאג' יחיא: כי אם הוא מגיע לפסיכיאטר והתור הבא אחרי חודש, מה עשינו בכל התקופה הזו של החודש אחרי הפגישה הראשונה?
עבד אל חכים חאג' יחיא: זו שאלה שאנחנו צריכים לתת מענה כי בדרך כלל פסיכיאטרים זה תורים של כחודש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: בממוצע.
<ענבל ברנר: אני חושבת שחודש זה עוד טוב.
עבד אל חכים חאג' יחיא: החודש הזה הוא קריטי לאלה שיכולים גם להיכנס לדיכאון או לפגוע בעצמם גם.
<ענבל ברנר: אני קודם כל מסכימה לגמרי, צריך להבין שחלק קטן מהנפגעות או הנפגעים מגיעים מיד אחרי האירוע.
<ענבל ברנר: הרוב שותקים במשך תקופה ארוכה, לפעמים גם שנים, ואנחנו בעיקר מדברים על פגיעות שהיו מאוד ממושכות, לא רק איזה שהוא אירוע של אונס כרגע, למשל נשים שנפגעו בתוך המשפחה כילדות במשך תקופה של שנים, ו-10, 15 שנים אחרי כן הן פותחות את הסוד, אחרי שהן כבר חוות איזו שהיא התמוטטות נפשית הרבה פעמים.
<ענבל ברנר: במצב כזה, כשאישה כזו באה ומספרת לרופאת המשפחה שלה, אם הרופאת משפחה שלה כמו חגית, שקשובה ושואלת, והיא פותחת את הסיפור של הסוד והיא מוצפת, אם כרגע חגית תרצה להפנות אותה למרכז לטיפול ייעודי שיש שם צוות של פסיכולוגית ופסיכיאטרית שמכירות את הנושא, זמן ההמתנה הממוצע עומד על שנה.
<ענבל ברנר: לא על חודש אלא על שנה.
<ענבל ברנר: זה המצב.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אחרי ההתמוטטות הנפשית בהגדרה שלך, אני אומר, בהגדרה שלך התמוטטויות נפשית אחרי שהיא סבלה ולא יכולה לסבול עוד, היא צריכה לחכות עוד חודשים, אני לא רוצה אפילו לומר את המילה 'שנה'.
<ענבל ברנר: שנה.
טלי פלוסקוב: זה מצב ממש ממש לא סביר.
<קריאה: זה תלוי גם באיזה אזור את בארץ גם.
<ענבל ברנר: וכרגע האלטרנטיבה שיתנו לה זה או תפני לחדר מיון פסיכיאטרי רגיל, שלפעמים באמת אין ברירה ואנחנו משתמשים בזה, אבל אנחנו חושבות, כמי שמייצגות את השטח, שהדבר הזה לא סביר.
<ענבל ברנר: ולכן אני גם רוצה לדבר, אשפוזים זה נושא חשוב, אבל הנושא של טיפול מרפאתי ייעודי ומותאם בקהילה הוא הנושא הבוער, זה צוואר הבקבוק.
<ענבל ברנר: רוב המרכזים שקיימים שייכים למשרד הרווחה, משרד הרווחה עושה עבודה משמעותית וכן מקים עוד מרכזים, משרד הבריאות גם עושה עבודה משמעותית במסגרת מה שהוא יכול, אבל כרגע יש מעט מאוד מרכזים ייעודיים, וזה זמן ההמתנה.
<ענבל ברנר: אנחנו בתפיסה שלנו, זה פרק זמן שהוא לא סביר, חייבות להיות עוד הכשרות של אנשי מקצוע.
<ענבל ברנר: צריך לתגבר מרפאות קיימות, צריך לתת תקנים.
<ענבל ברנר: צריך להבין שזה גם הכשרה, זה לא טיפול שהוא כמו טיפול פסיכולוגי פשוט של פעם בשבוע.
<ענבל ברנר: צריך צוות רב מקצועי, צריך ישיבות צוות, צריך להשתמש בכלים שהם נוספים.
<ענבל ברנר: צריך, כמו שדיברנו קודם, להכניס את הנושא הזה למסגרת הכשרה גם של סטודנטים לרפואה וגם במקצועות ההתמחות, אבל בעיקר להכשיר צוותים קיימים כי אחרת לא יהיה לנו מי שיטפל בנשים האלה.
<ענבל ברנר: בחזון שלנו, בכל מרפאה לבריאות נפש צריך שיהיה איזה שהוא רפרנט או איזו שהיא יחידה שיודעת לטפל, אם, כמו שאנחנו בעצם יודעות, אלה המספרים.
<ענבל ברנר: אם המספרים כל כך גבוהים ו-50% מקרב האוכלוסייה הפסיכיאטרית יש לה היסטוריה של פגיעה מינית - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: היסטוריה, אבל כמה מהם מגיעים?
עבד אל חכים חאג' יחיא: כי אנחנו יודעים את הבעיה של ההסתרה, של אנשים שאמרת, לפעמים אחרי שנים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: השאלה כמה אחוז מגיע ואז האם צריך גם לתגבר ובכמה, כך שזה יהיה נושא הדיון שלנו ומזה לצאת גם, לפנות לממשלה, לפנות לאן שצריך לפנות, כדי לתגבר, אם יש צורך לתגבר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: זה שנפגעים, בוא נגיד, האחוז הזה הוא קטסטרופלי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: השאלה כמה מגיעים.
<ענבל ברנר: בוודאי שאנחנו לא חושבים ש-50% מתוך האנשים שפונים לבריאות נפש צריכים לקבל טיפול ייעודי במרפאות לטראומות מיניות, ובכל זאת אנחנו יודעים שברגע שנפתח מרכז ייעודי, תוך זמן קצרצר הוא מתמלא, ורשימות ההמתנה עומדות על מעל שנה.
<ענבל ברנר: זאת אומרת יש דרישה שהיא מאוד מאוד גבוהה, והמצב הזה קיים כבר במשך שנים.
<ענבל ברנר: פותחים עוד מרכזים והמרכזים מתמלאים.
<ענבל ברנר: יש עוד ועוד ועוד פניות, יש גם יותר מודעות היום, ולא שיש יותר פגיעות ממה שהיה בעבר, אבל אנשים פונים וזקוקים לטפול הזה.
טלי פלוסקוב: זה נורא.
טלי פלוסקוב: כמה שיותר אנחנו שומעים מצגות ונושאים, אנחנו רואים כמה המצב הוא קריטי בעיני.
טלי פלוסקוב: מה זה שנה?
טלי פלוסקוב: האישה כבר בשנה הזאת - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: לא, אחרי התמוטטות נפשית.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני מדגיש את ה- - -
טלי פלוסקוב: היא כבר לא צריכה טיפול אחרי השנה הזאת.
טלי פלוסקוב: זה כבר כל כך - - -
<ענבל ברנר: לפעמים זה כבר מאוחר.
<ענבל ברנר: לפעמים היא התאשפזה וחלילה גם לפעמים יש מקרים של אובדנות, ולפעמים אנשים כבר מתייאשים או לא רוצים טיפול.
טלי פלוסקוב: אני חושבת שהרגעים הראשונים הם קריטיים פה במצב הזה.
טלי פלוסקוב: להיות לצידה, להיות יחד איתה.
טלי פלוסקוב: ממשיכים במצגת.
<אנה פדואה: אני ממשיכה.
<אנה פדואה: אני רופאת נשים בבית חולים אסף הרופא.
<אנה פדואה: שנים גם מטפלת בשורדות פגיעה מינית ובנפגעות.
<אנה פדואה: אני רוצה להזכיר שגניקולוגיה ויילוד זה בעצם התחום שבו הפוסט טראומה בא לידי ביטוי הכי עוצמתי אולי.
<אנה פדואה: הייתי עדה בתחילת ההתמחות להקמת חדרי ארבע לפתרון שהיה בלתי קיים קודם, לשלב האקוטי של אחרי פגיעה מינית.
<אנה פדואה: למעשה יש לנו כמה מרכזים אקוטיים מפוזרים ברחבי הארץ היום אבל אני שומעת בשטח מהחברים שעובדים במרכזים האלה, הרוב זה כוננים כלליים שלא בהכרח קיבלו הכשרה לנושאים האלה, והם עצמם במצוקה מאוד גדולה מהצורך להתמודד עם סיטואציה שלמעשה לא קיבלו הכשרה, לא מבחינת ההתייחסות הרגשית ובוא נגיד שאולי ההדרכה היא יותר טכנית, איך לבצע את הבדיקה כראוי.
<אנה פדואה: יש את הנושא של המשך פגישות, שהוא מופיע בנוהל העבודה של אותם המרכזים, שהוא לא תמיד מתקיים ולא תמיד מתאפשר באותם מרכזים.
<אנה פדואה: אבל אני רוצה לעבור רגע מהנושא של חדרי ארבע, שזה הקצת יש בתוך האין, לנושא של טיפול גניקולוגי שוטף.
<אנה פדואה: כמו שאמרנו, נשים הרבה פעמים מונעות מעצמן את הפניה לרופא נשים מתוך חשש לאותה רויקטימיזציה והשיא של הדבר הזה קורה בחדרי לידה.
<אנה פדואה: בחדרי לידה אנחנו רואים נשים שעוברות משבר אקוטי פוסט טראומטי של כאוס מוחלט רגשי, אנחנו לא יודעים אפילו לחשוב שזו הסיבה בתור מטפלים.
<אנה פדואה: חושדים שיש משהו, לא יודעים איך לשאול, הנשים האלה הרבה פעמים יוצאות מהלידה עם טראומה עוד יותר, מוצפות מאוד.
<אנה פדואה: יש הרבה יוזמות שקמות עכשיו בחדרי לידה של לנסות להיערך לאוכלוסייה הזאת, אבל הן יוזמות מקומיות של מיילדות ששמו לב לחסר, של עובדות סוציאליות שיוזמות פרויקטים.
<אנה פדואה: בנוגע לטיפול הגניקולוגי, ששוב, גניקולוגים לא מקבלים בשום שלב של ההכשרה שלהם חשיפה לנושאים שקשורים לפגיעה מינית, זה נחשב בתחום הפסיכיאטריה, אולי רפואת משפחה ולא גניקולוגיה, יש עכשיו התחלה של יוזמה של זוהר סער ממשרד הבריאות, של להקים קורסים עם הדרכות ספציפיות לגניקולוגים מומחים ולהתחיל להקים איזו שהיא עתודה שתדריך אחרים.
<אנה פדואה: ואנחנו חושבים שצריך המון תשומת לב לנושא הזה.
מירב בן ארי: אבל במהלך הלידה, רוב הלידות הן עם מיילדות, הן לא עם רופא.
<אנה פדואה: וגם הן לא עוברות הכנה.
<אנה פדואה: אנחנו מציגות את כל הנושא, אנחנו לא מתייחסות רק לרופאים ורופאות.
<אנה פדואה: אנחנו מתייחסות לכל הצוות הפרה רפואי.
<אנה פדואה: אני חושבת בכלל שאחיות הן קו ראשון במפגש עם מטופלים ומטופלות.
<אנה פדואה: וכל מה שאני אומרת, אני מבקשת סליחה אם זה היה נשמע שאחיות הן - - -
<אנה פדואה: אני חושבת שאחיות צריכות לקבל הדרכה עוד יותר אולי מהרופאים, כי הן בעצם הקו הראשון שפוגש את הפונות והפונים.
מירב בן ארי: רציתי לשאול אותך עוד משהו על מה שאמרת עכשיו, אמרת שיש יוזמות פנימיות של המוסד, של בית החולים.
מירב בן ארי: יוזמות נקודתיות, אין משהו מתכלל רחב אלא כל בית חולים לפי הצורך או אם חלילה היה שם אירוע כזה, אז בטח יותר מגויס לעניין, לא?
<אנה פדואה: תראי, אירועים, אם תשאלי מיילדת, יש כל יום.
<אנה פדואה: היוזמות נובעות מזה שקורה מדי פעם שמיילדת מתעוררת או עובדת סוציאלית מתעוררת בבוקר ואומרת 'אני צריכה לעשות עם זה משהו' ואז הן יוצרות קשר עם מרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית באותו אזור, מארגנים כנס, מתחילים תהליך של הדרכת צוותים, לא תמיד יש לזה תקציבים.
<קריאה: ספורדיים מה שנקרא.
מירב בן ארי: יוזמות פנימיות.
טלי פלוסקוב: יש לכם עוד הרבה במצגת?
טלי פלוסקוב: כי אני רוצה לתת לחברי כנסת להתייחס.
<אנה פדואה: המלצות, אז שוב, יש שאלה גדולה, אנחנו רוצים שכל רופא נשים יהיה מסוגל לשאול ולהגיב ולא לפחד מהשאלה על פגיעה מינית.
<אנה פדואה: אבל אולי במקרים מסוימים עדיף שיהיו מרפאות ייעודיות אזוריות שיודעות להתמודד ולטפל בנשים האלה.
<אנה פדואה: תכניות כמובן מותאמות להכנה ללידה ולחדרי לידה, שנשים כאלה לא יעברו רויקטימיזציה במהלך אירוע משמח בחייהם.
<אנה פדואה: וכמובן כל הנושא של הפסקות הריון שאולי הוא קצת יותר מטופל כי העובדת הסוציאלית שם יותר צמודה ומלווה, אבל תשומת לב גם שם לנושא של פגיעה מינית.
<אנה פדואה: הנושא של רצף הטיפול ממשיך גם פה בין המסגרות השונות, קופות החולים, בתי חולים, חדרי לידה וגם בקהילה.
מירב בן ארי: בקופות חולים יש משהו?
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אני אמשיך על קופות החולים.
טלי פלוסקוב: שוב אני חוזרת, תנסו לצמצם כי זה מאוד מעניין אבל צריך לקחת בחשבון שאני רוצה לשמוע גם אחרים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אנחנו ממש בסוף.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: תיאור המצב, ברפואת הקהילה בפרט רפואת משפחה וילדים הוא שבאמת כפי שהוצג בסימפטומים שמגיעים איתם הרבה מאוד מאוד מהסימפטומים ומהפונים הם אנשים שעברו איזו שהיא פגיעה בשלב כלשהוא בחייהם והפגיעות הן כרוניות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: לרוב בקהילה קיימת מודעות לקיום של ועדות לנושא אלימות במשפחה ופגיעה מינית.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הוועדות האלה קיימות מתוקף הנהלים של משרד הבריאות בכל מחוז ובכל בית חולים והתפקיד של הוועדות הוא לערוך הכשרות בנושאים האלה לצוותים ולתת הכוונה ספציפית סביב מקרים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: תיכף אני אגיד על זה עוד שתיים-שלוש מילים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: במרפאות בקהילה קיים עומס רב מאוד על רופא המשפחה ורופא הילדים, הזמן המוקצה לכל מטופל הוא קצר, וזה מאוד מקשה לתת מענה הולם מן הסתם.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: מה שחשוב לי מאוד לשקף לכם שמרבית הנפגעים זקוקים לטיפול של מומחה וצוות רב מקצועי.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: למה זה משול?
<חגית דסקל-ויכהנדלר: זה משול לזה שאני כרופאת משפחה אאבחן חולה עם מחלה ממארת ואתיימר לטפל בו בלי אונקולוג.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הרי זה לא יעלה על הדעת.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הוא צריך להגיע למחלקה אונקולוגית שיש שם צוות - - -
מיכל רוזין: מילת הקסם היא "אני אאבחן".
מיכל רוזין: מה שהרופאים לא מסוגלים לעשות זה לאבחן כי הם לא מקבלים הכשרה לכך.
מיכל רוזין: הם לא מבקשים, הם מפילים את הצעת החוק שלי להכשרות רופאים וצוותי סיעוד קבוע.
מיכל רוזין: קבוע.
מיכל רוזין: כבר שתי קדנציות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: צר לי לשמוע את זה, באמת יש מדינות בעולם שברגע שחוקקו חוקים בנושא של טיפול במערכת הבריאות בנפגעי אלימות על כל הסוגים, חוקקו יחד עם זה חובת הכשרה למטפלים, כולל עם הגדרות של שעות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: ראה למשל דוגמה של ספרד.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: מה שאני רוצה לומר שכאשר יש איתורים, ויש איתורים, זה נכון שאין כמו שיכלו להיות כמויות גדולות, אבל יש איתורים וכיושבת ראש ועדת אלימות במשפחה כל יום יש אלי פניות על מקרים,
<חגית דסקל-ויכהנדלר: איתורים של מקרי נפגעי אלימות במשפחה ופגיעות מיניות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: יש קשיים משמעותיים מאוד במתן מענים לאנשים שעברו פגיעות מיניות.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: זה צוואר הבקבוק.
אורלי לוי אבקסיס: אני העברתי חוק בקריאה טרומית, קריאה ראשונה, טיפול נפשי חינמי לנפגעים ונפגעות תקיפה מינית ואלימות, זה על שולחן הוועדה.
אורלי לוי אבקסיס: אני מקווה מאוד לקדם אותו, זה נסגר ביחד עם דוד ביטן, עם נדב של כחלון ועם חיים כץ כמובן.
אורלי לוי אבקסיס: סוף סוף הצליחה, אני חושבת, הממשלה להכיר בזכות ולהבין שהטיפול כמה שיהיה יתר נקודתי ומוקדם כך באמת נוכל לתת את המענה הטוב ביותר.
אורלי לוי אבקסיס: יש שם גם לגבי כל הנושא של זמינות, של מקום ושל זכאות, ראשית אנחנו קובעים בחוק בדיוק מיהם הגורמים המטפלים ואיך מפנים לשם וגם את השרשרת שדיברת בה, שככל שאנחנו לא מאתרים בזמן אז אנחנו מפספסים פה את השיקום של הילדים.
טלי פלוסקוב: אורלי, סליחה שאני עוצרת אותך.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אני ממש מסיימת, יש לי עוד שתי שקופיות.
טלי פלוסקוב: כי חברי הכנסת פשוט חייבים לרוץ לוועדות אחרות.
טלי פלוסקוב: צריך להבין.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: כן.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אז אנחנו באמת זקוקים לשיפור הזמינות של המענים הטיפוליים כפי שפירטנו, לחזק את האפשרות של רצף טיפול מול הרווחה, אני מחדדת את זה עוד פעם.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: חייבים הכשרות ואני שמחה לשמוע שיש עוד הצעות חוק, ואני מתפללת שהן יעברו.
אורלי לוי אבקסיס: עברו טרומית.
אורלי לוי אבקסיס: עכשיו זה בוועדה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: יעברו הלאה, והפחתה של עומסים קיימים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אני רוצה לסיום להגיד שתי מילים על הנושא של ועדות לנושא אלימות במשפחה וניצול מיני והזנחה של קטינים וחסרי ישע.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הוועדות האלה קיימות, זה גוף מאוד חשוב אבל צריך לדעת שהוועדות האלה עובדות על בסיס התנדבותי.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: הן לא מתוקננות והן לא מתוקצבות בשביל לשפר באמת את היעילות שלהן, ויש להן פוטנציאל עצום, צריך באמת לגבות גם בעניין של תקינה ותקציב ולהרחיב ולכלול גם מומחים בתחום הפגיעה המינית וגם ייעוץ משפטי.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אנחנו רוצים לחדד שהמענה בכל התחומים שנגענו בהם, הטיפוליים בפרט, הוא מאוד בעייתי לאוכלוסיות נוספות ספציפיות כגון גברים, דוברי ערבית, חרדים ועוד ויש צורך להתייחס גם לתת הקבוצות האלה.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: אנחנו מודים לכם על הזמן ותשומת הלב שהקדשתם לנו.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: חשוב לנו רק לומר, אנחנו יודעים שיש תקציבים במדינה ואנחנו יודעים שהתקציבים הולכים למשרד הרווחה ולפעמים לא מספיק מגיעים למערכת הבריאות.
טלי פלוסקוב: אנחנו נשמע גם את משרד האוצר וגם את משרד הבריאות.
טלי פלוסקוב: יש לנו פה עוד כמה אנשים שצריכים לשמוע אותם.
טלי פלוסקוב: תודה על המצגת הנפלאה והתמונה המלאה שקיבלנו.
טלי פלוסקוב: חבר הכנסת עבד אל חכים חאג' יחיא אתה ביקשת כי אתה צריך למהר אז אני אתן לך קודם ואחר כך נעבור לשאר הח"כים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: קודם כל באתי עם מידע מסוים משלי ואחרי ההצגה של שלושת הרופאות גם הוסיפו לי חלק מהדברים שלא ידעתי קודם, לכן אני מתחיל בזה, אם לא יהיה שיתוף פעולה בין שלושה משרדים לפחות שזה חינוך בריאות ורווחה, הנושא הזה לא יטופל כמו שצריך, והרבה אנשים ימשיכו לסבול.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן אני אתחיל בעניין של ההסברה, צריך חינוך מיני כמו שצריך בבתי הספר, להדריך את הילדים, את הילדות את הבנים ואת הבנות, מה צריך לעשות במקרה ו-, חס וחלילה, שאותם צעירים גם יבינו מה הענישה כדי גם להרתיע אותם בגיל צעיר מלנסות ולהגיע למצב הזה שהם פוגעים, ומי שנפגע – איך לדווח למי לדווח ומתי לדווח.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כי אם לא מדווחים, אנשים יסבלו, יחיו עם זה הרבה זמן עד ש, בדיוק אותו משפט שהדוקטור אמרה, העניין של ההתמוטטות הנפשית.
עבד אל חכים חאג' יחיא: בנושא ההתמוטטות הנפשית יש לנו את העניין של ההתיישנות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ואז בין ההתיישנות, "אני אלך ואחשוף ואני אדבר" ובינתיים מי שפגע לא ייענש, גם זו התלבטות לא מעטה שמכירים את החוק ומתלבטות ומתלבטים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: מה אני אלך לדווח ולדבר, וגם מי שפגע, שגרם את כל הייסורים ועגמת הנפש וכל החיים האלה שנפגעו, הוא לא יוענש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הדבר השני, הנושא של הסנכרון בין הרווחה לבריאות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: עניין התיאום בין מחלקות הרווחה הקהילתיות, השאלה כמה מהמחלקות האלה יש להן אנשים ועובדות סוציאליות שהם מומחים ויכולים לתת את הטפול הזה, וגם העניין של ההדרכות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שהגיע הזמן שאנחנו גם נפנה לאוניברסיטאות שמכשירות גם את הרופאים וגם את העובדים הסוציאליים, שיהיו שם קורסים, סדנאות, שמי שיטפל ידע.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כי מי שירצה לחכות עוד שנה, זו פגיעה נוספת שבאה אחרי שהוא הגיע למצב שהוא לא יכול יותר, זו עוד פגיעה נפשית נוספת שהוא או היא צריכים לחכות עוד שנה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הנושא הזה, לא שאנחנו עוזרים, יכול להיות שאנחנו נעזור בסוף השנה, אבל השנה הזאת שהוא ממתין והוא אומר 'תצילו אותי, אני לא יכול עוד', 'אני לא יכולה עוד', ואנחנו בינתיים נחכה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לכן אני חושב שאם שלושת הגופים האלה לא יעבדו ביחד, אנחנו נמשיך.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הקמפיין הזה לאחרונה של לבוא ולהגיד תדברו על זה, זה מאוד חשוב, יכול להיות שזה הגיע מאוחר, אבל נתחיל מבתי הספר ולא, אנחנו נמשיך לסבול.
טלי פלוסקוב: תודה חבר הכנסת חאג' יחיא.
טלי פלוסקוב: חברת הכנסת מיכל רוזין.
עבד אל חכים חאג' יחיא: סליחה אני חייב לעזוב.
טלי פלוסקוב: צריך להבין את חברי הכנסת, זה שהם נתנו כל כך הרבה זמן כדי לשמוע את המצגת שלכם זה אומר שהיו דברים מאוד מעניינים כי בדרך כלל אנחנו מתרוצצים ולא יושבים כל כך הרבה זמן.
טלי פלוסקוב: אני רק רוצה לציין עוד שלושה חברי כנסת שהצטרפו אלינו, אורלי לוי אבקסיס, עליזה לביא ודב חנין.
טלי פלוסקוב: בבקשה מיכל רוזין.
מיכל רוזין: תודה ושלום לכל חבריי וחברותי, כולנו מטפלים בנושא ומקדמים מכיוונים שונים, וטוב שכך.
מיכל רוזין: אני רוצה שתי נקודות חשובות.
מיכל רוזין: קודם כל, כמו שאמרתי הצעת החוק שלי, אמרתי את זה בקינטור, אבל קודם כל בואו נודה ונאמר שמה שקורה בשנים האחרונות לא קרה הרבה, עשרות שנים, וטוב שקורה ויש התקדמות של המערכת, ויש טיפול של רווחה ושל בריאות והכרה בכלל בתחום הזה של נפגעות תקיפה מינית.
מיכל רוזין: זה לא היה לאורך שנים, דחפו לכל מיני מקומות אחרים והיום יש הכרה, בוודאי במערכת הבריאות שהגדירה רק על פי הגדרות פסיכיאטריות והיום מתחילה להבין, וגם ברפורמה לבריאות הנפש הצלחנו במאבק ארוך לשכנע להכיר בקוד Z ולא רק קוד F, לגבי נפגעות תקיפה מינית והפרעות אכילה וכדומה, למי שמכיר את המונחים.
מיכל רוזין: באמת יש התקדמות, ועדיין יש כל כך הרבה מה לעשות וזה לא שאנחנו באיזה שדה שאנחנו רק מתחילות לחרוש, אנחנו יודעות בדיוק מה צריך, אנחנו יודעות מה המענים, אנחנו יודעות מה הצרכים, אנחנו יודעות הכל, אנחנו רק צריכים שהדברים יפעלו ויש שני דברים בעיני מאוד עיקריים שאני רוצה להדגיש אותם היום.
מיכל רוזין: אחד, ואורלי בוודאי תדבר על זה, אנחנו יודעים שהאחוזים הגבוהים של פגיעה מינית, בוודאי אלה שיוצרים את הפוסט טראומות הקשות הם בקטינים.
מיכל רוזין: חברים וחברות, קטינים, ובכלל גם בגירים, מערכת הבריאות היא אחת המוקדים העיקריים שרואים אותם.
מיכל רוזין: ככל שנכשיר יותר רופאים, רופאות בחדרי מיון, משפחה, בוודאי גניקולוגים, זה הזוי שגניקולוגים זה רק על פי במקרה שמישהו יוזם, אם עוברים איזה שהוא יום השתלמות עם מרכזי סיוע.
מיכל רוזין: זה הזוי שאישה מגיעה לגניקולוג, גם אם את לא נפגעת פגיעה מינית, זו טראומה.
מיכל רוזין: בואו נשים את זה על השולחן, אנחנו מפחדות להגיד את זה, זה לא דבר נעים וכייפי, כולנו דוחות את זה מיום ליום וחודש-חודש, שנה-שנה.
מיכל רוזין: אז בוודאי מי שבאה עם פגיעה מינית ואנחנו יודעות מה המספרים.
מיכל רוזין: איך זה שגניקולוגים לא עוברים הכשרה?
מיכל רוזין: איך זה שזה לא קורס חובה, שבע שנים לומדים רפואה, אין קורס חובה אחד לאיתור, זיהוי התעללות מינית, פגיעה מינית, איך?
מיכל רוזין: כל רופא, במרכזי הסיוע, הן יכולות לראות בעיניים מי נפגעת מי לא, מי ילד שנפגע, המדריכות שנכנסות לכיתות רואות את הילדים הנפגעים רואים את זה בעיניים.
מיכל רוזין: איך זה יכול להיות שרופאים, זה הצלת חיים, לא רואים את הילד הזה שמגיע למיון?
מיכל רוזין: הדברים האלה זה קריטי, לא יכול להיות שאין הכשרת חובה.
מיכל רוזין: זה נקודה אחת קריטית.
מיכל רוזין: והדבר השני שהוא קריטי, אפשר לדבר פה הרבה ויש יוזמות יפות ואני מודה שגם השר ליצמן רק לאחרונה נתן תקציב להוסיף לענבלים שזה פרויקט מדהים שהתחלנו איתו לפני שנתיים והוא עובד.
מיכל רוזין: יש בעיה קשה, ואני חייבת להגיד את זה פה דווקא בשולחן הזה של ועדת עבודה רווחה ובריאות, שמשרדי הבריאות והרווחה עובדים בנפרד.
<ציפי נחשון-גליק: לא נכון.
<ציפי נחשון-גליק: אני מצטערת.
מיכל רוזין: תתקני אותי אחרי.
מיכל רוזין: רבים על תקציבים,
<ציפי נחשון-גליק: לא נכון, זה לא נכון, זה לא מדוייק.
מיכל רוזין: את יודעת טוב מאוד שאני מכירה את השטח.
<ציפי נחשון-גליק: אין קשר.
מיכל רוזין: יש קשר, ועדיין כשצריך לעשות פרויקט כמו ענבלים אז צריך להביא מפה מהרווחה ומפה מהבריאות וצריך לאגם משאבים.
מיכל רוזין: במשרדים רבים, זה לא אומר שום דבר רע עלייך, ציפי, ועל הרווחה.
מיכל רוזין: זה אומר על זה שבמדינות המערב, בהרבה מאוד מדינות הבינו שצריך להיות משרד אחד של רווחה ובריאות ולא משרדים נפרדים, ואי אפשר להגיד שאלה מטפלים בנפגעות מהצד הסוציאלי ואלה מטפלים בנפגעות מהצד הפסיכיאטרי או מסל השיקום.
מיכל רוזין: צריך איגום משאבים.
מיכל רוזין: זה לא אומר שאתם לא עושים עבודה נהדרת, אבל צריך פה לעבוד ביחד והפרויקט הזה של נפגעות תקיפה מינית חייב התייחסות של כל הממדים.
טלי פלוסקוב: אגב, הביחד הזה מתאים להרבה נושאים.
טלי פלוסקוב: לפני שאתן לחברי כנסת להמשיך, אני מאוד רוצה לשמוע את עמדתו של משרד האוצר, כי הרפרנטית צריכה לצאת ואני רוצה לשמוע.
טלי פלוסקוב: ליאור בבקשה.
טלי פלוסקוב: האוצר ואחר כך נמשיך.
<ליאור קוטלר: אני רפרנטית בריאות באגף תקציבים במשרד האוצר.
<ליאור קוטלר: כמו שאמרנו זה תחום שהוא חוצה הרבה מאוד צוותים אצלנו, חינוך ורווחה.
<ליאור קוטלר: אני יכולה לתת נקודת מבט רק של עולם הבריאות, שאני מניחה שזה יחסית עולם קטן בפנים.
<חגית דסקל-ויכהנדלר: בכלל לא, זה עולם מאוד מרכזי.