GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
סתיו שפיר: אנשים שיוצאים לשנת שירות ולמכינות קדם צבאיות עושים שירות צבאי יותר משמעותי, יותר שירות צבאי, בתפקידים יותר משמעותיים וגם אחר כך אפשר להסיק שהם מאוד בקלות הולכים גם באזרחות לתפקידים יותר תורמים לחברה הישראלית.
סתיו שפיר: אני מסתכלת היום על אנשים שעשו איתי שנת שירות, סיימנו לפני 12 שנה ואני מסתכלת איפה כל אחד מהם נמצא בחיים, כולם עוסקים בעשייה חברתית בתחומים שונים, כולם ממשיכים את החיים שלהם כדי לתרום לחברה הישראלית ואנחנו, את המפעל הכול כך משמעותי הזה, שבאמת התחיל מהשטח והולך וצומח ויותר ויותר אנשים רוצים להתנדב, הסיבה שכינסנו את היום המיוחד הזה היא לא רק להגיד לכם תודה, כי אתם עושים את הציונות של ימינו ואתם במשימה הציונית החשובה ביותר שיש היום, אלא גם כדי לנסות להסיר חסמים, חסמים של מכסות, שגם היום הרבה מאוד אנשים צריכים להילחם ולקמבן מכסה כדי להצליח לדחות את השירות הצבאי ולהתנדב עוד שנה במכינה או בשנת שירות, גם כדי להוסיף תקציבים שהיום, שנה אחר שנה אנחנו בכנסת צריכים להילחם כדי שהגופים יקבלו את התקציב שלהם.
סתיו שפיר: אי אפשר לפעול בלי לדעת מה התקציב שלך.
סתיו שפיר: לא יכול להיות ששינשינים ומכינות לא יידעו אם יוכלו להמשיך את השנה בגלל היעדר תקציב.
סתיו שפיר: הדבר צריך להיסגר כי זו מטרה של המדינה שיותר ויותר ייצאו לשנת שירות.
סתיו שפיר: הנושא השלישי הוא נושא מאוד מאוד חשוב, שכשדיברנו בדיונים המקדימים כולם העלו אותו מקצה לקצה, זה איך מביאים יותר ויותר אנשים מהפריפריה הגיאוגרפית והפריפריה החברתית לעשות שנת שירות במכינות, איך מאפשרים להם לעדכן בהמשך לשנת שירות או למכינה את הנתונים שלהם לקראת שירות צבאי יותר משמעותי, כדי שנוכל לאפשר את הדרך הזו, שוב, זה הכול לטובתנו, המדינה רק מורווחת מזה, איך מסירים שם את החסמים והופכים את זה ליותר ישיר.
סתיו שפיר: זו גם המטרה של הדיון היום.
סתיו שפיר: כשאנחנו התחלנו את שנת השירות שלנו בטבריה ועבדנו עם הרבה מאוד בני נוער, ביניהם עם הרבה נוער בסיכון, שאלו אותנו מה זה בכלל שנת שירות, החניכים.
סתיו שפיר: הם לא ידעו מה זה, הם לא הכירו.
סתיו שפיר: לא הוצגו בפניהם האופציות של לצאת לשנת שירות.
סתיו שפיר: אף אחד לא דיבר איתם על זה בבית הספר.
סתיו שפיר: כשהם פגשו אותנו בפעם הראשונה זו פעם ראשונה שהם פגשו שנת שירות.
סתיו שפיר: כשהם ראו שאנחנו עושים את מה שאנחנו עושים הם אמרו, 'מה, אבל אתם דוחים את הצבא, יותר זמן לפני שיוצאים לאזרחות, מה בדיוק אתם עושים?', הדבר הכי מרגש שקרה היה שכמה שנים לאחר מכן קיבלנו טלפונים מהחניכים שלנו, שסיפרו לנו שהם יוצאים לשנת שירות וסיפרו על ההתנדבות המדהימה שהם עושים בחברה ואחר כך גם המשיכו כמובן לתפקידים מדהימים בצבא.
סתיו שפיר: אנחנו חייבים להביא ולאפשר את השנה המדהימה הזו ליותר ויותר ישראלים, לכמה שרק אפשר.
סתיו שפיר: זו צריכה להיות מטרה של מדינת ישראל ובשביל זה הוועדה הזו מתכנסת כאן היום.
סתיו שפיר: אני מקווה שנגיע לכמה שיותר תוצאות ונמצא בינינו את הדרך לעשות את זה הכי אפשרי שיש.
מירב בן ארי: תודה רבה, חברת הכנסת שפיר.
מירב בן ארי: אנחנו נעבור קודם כל למשרד הרווחה, יש כאן נציגה של המשרד?
<מליסה הארון-גופר: מליסה הארון-גופר, מפקחת ארצית פנימיות, משרד הרווחה, בני נוער.
<מליסה הארון-גופר: צהריים טובים.
<מליסה הארון-גופר: אני רוצה לפתוח ולנצל הזדמנות לפני שאלותייך ולהגיד שהיום הזה הוא יום באמת מיוחד, ולהודות מהבמה הזו לכל המתנדבים שלנו במסגרות הפנימייתיות.
<מליסה הארון-גופר: יש לנו למעלה מ-500 נערים ונערות בשנות שירות שעושים מלאכת קודש.
<מליסה הארון-גופר: יש תומכי לחימה שהם תומכים מאוד רציניים במסגרות שלנו ועוד כ-90 בנים בנות בשירות לאומי במסגרות.
<מליסה הארון-גופר: מעל הבמה הזו אני רוצה להודות לכל מי שנמצא כאן ועוסק במלאכה, ספציפית לכל אותם המתנדבים אצלנו ופועלם בתוך הפנימיות.
<מליסה הארון-גופר: אני קופצת ישר למים ואני אגיד, לאור דוח מבקר המדינה, לקחנו מאוד קשה את האמירות המאוד מדויקות, אנחנו מרימים את הכפפה.
<מליסה הארון-גופר: יש לנו כ-1,200 בוגרים של הפנימיות, אנחנו מייעדים אותם להכשרה במסגרת עמותת "אחרי", נכנסנו לפרויקט משותף, עכשיו נכנסים בצעדים עם עמותת "אחריי" במסגרת הכנה לקראת שירות צבאי או התנדבות כזו או אחרת, במיזם משותף על סך 670,000 שקל, תכנית שיכולנו לראות במשרדים אחרים שהיא עובדת במהלך שנתיים, אנחנו מאמצים אותה ורוצים להכניס את הבוגרים שלנו.
מירב בן ארי: זו פעם ראשונה שאתם מכניסים בוגרים שלכם למפעל של שנת שירות בצורה כזו מאורגנת?
<מליסה הארון-גופר: עובדים על זה, ממש עובדים על זה.
<ענבר הרוש: הכוונה היא לעשות הכנה לצה"ל שממנה יתגבשו חבר'ה ויגיעו לשנת שירות.
מירב בן ארי: ענבר, תיכף את מדברת.
<מליסה הארון-גופר: נכון להיום, לבוגרים שלנו קשה מאוד במתכונת הקיימת להתקבל, לעבור את המשוכות ואת המיונים, קשה להם מאוד.
<מליסה הארון-גופר: דרשֵנו עלינו וזה אומר באמת עבודה מסיבית שאנחנו צריכים לעשות כהכנה, גם לכיתות י"א-י"ב.
<מליסה הארון-גופר: נכון להיום יש מעטים מדי, בודדים מצליחים לעבור, חוזרים חזרה, מספרים - - -
מירב בן ארי: את העולם של מכינות "אופק" את מכירה?
<מליסה הארון-גופר: לא.
מירב בן ארי: תיכף נדבר על זה.
מירב בן ארי: ענבר, רצית להוסיף משהו?
<ענבר הרוש: אני ענבר, אני מנכ"לית "אחריי".
<ענבר הרוש: יש כאן הרבה חניכים שלנו, הם יותר חשובים ממני.
<ענבר הרוש: אני אומרת שהסוגיה של שילוב בני נוער, נקרא להם מוחלשים, נוער מהפריפריה, יש לזה כל מיני שמות, בתוך מסגרות י"ג, היא סוגיה מורכבת משתי נקודות.
<ענבר הרוש: מהנקודה הראשונה היא מורכבת, מה שסתיו אמרה, סוגיית התיווך, ההיכרות עם הדבר הזה, ההיתכנות שבכלל יש דברים כאלה בשטח.
<ענבר הרוש: עד היום יש בתי ספר שאין בהם שום שיחה על הדבר הזה, יש ערים שאין בהן שום שיחה על הדבר הזה, אילת, רק לפני שנתיים או שלוש, זה הראשונים התחילו לצאת אחרי שנעשתה עבודת עומק מאוד רצינית.
<ענבר הרוש: זה עדיין משהו שחונה רק בחלק מהמקומות במדינה, ממש ככה.
<ענבר הרוש: הבעיה השנייה היא שכשכבר מגיעים אז קשה נורא להצליח.
<ענבר הרוש: קשה נורא להצליח לא בגלל שבני הנוער הם לא מספיק טובים, בעיניי הם הכי טובים, בעינינו הם הכי טובים, אלא כי הרבה פעמים המסגרות שמקבלות לא יודעות להכיל, לא במובן הטיפולי, אין כאן עניין טיפולי, לא יודעות להכיל במובן של המורכבות שיש כאן וגם אם הן יודעות להכיל או חבר'ה ששורדים שם הם פשוט מתנתקים מהזהות שלהם.
<ענבר הרוש: והרעיון החינוכי הכי חשוב שיש כאן זה ליצור מערך חינוכי מורכב, שמאפשר לזה שבא ממקום כזה או אחר, לייצר גאווה מהמקום שממנו הוא הגיע, שלהיות מנתיבות זה סוף הדרך להיות מנתיבות, ולבוא משלומי זה מדהים ולבוא מהפנימייה זה חבל על הזמן, ואז אין הרבה דמויות כאלו, אחר כך לא חוזרות הדמויות האלה וזאת העבודה שבעיניי היא בפתחה של שנת י"ג, גם מכינות, גם שנת שירות, גם מכינות "אופק".
<ענבר הרוש: זה כוח יוצא מן הכלל, בזה שאתה יכול להגיד "אני שינשין", זה כוח יוצא מן הכלל בזהות הפרט.
<ענבר הרוש: אז דווקא כאן, אלה המנועים הכי חשובים של האינטגרציה של בני נוער מכל שכבות האוכלוסייה, כאינטגרציה של מנהיגים.
<דנה זקס: אני רוצה להוסיף שורה אחת.
מירב בן ארי: כן, דנה זקס, תציגי את עצמך.
<דנה זקס: אני דנה, אני מנהלת של מכינות "אופק" בסוכנות היהודית, אבל אני דווקא רוצה לדבר כעובדת סוציאלית שעבדה במשך קרוב ל-20 שנה בפנימיות רווחה, ב"בני ברית" וב"אור שלום".
<דנה זקס: אני חושבת שאחד הדברים שחוסמים ילדי רווחה שגדלו במסגרות רווחה או בכפרי נוער מלהגיע למכינות שלנו זה הקושי שיש לא פעם בנושא התמיכה והעורף המשפחתי.
<דנה זקס: יש לא מעט חניכים שנמצאים במסגרות האלו, שאין להם לאן לצאת הביתה פעם בשבועיים כשהמכינה יוצאת, שאין להם לקנות שק שינה, מזרון ונעליים.
<דנה זקס: זה נשמע מצחיק, אבל תדעו לכם שזה מחסום, כי הם רק שומעים שלטיול הפתיחה צריך להביא שק שינה, מזרון שטח ונעליים, הם בוחרים לא לבוא ליום עיון.
<דנה זקס: זה כאילו נשמע "מה, זה לא כסף גדול" ואני אומרת, היינו מוכנים אפילו לתת להם אותו, אנחנו כארגון, אבל הם רק שומעים את זה והם כבר לא באים.
<דנה זקס: אחר כך הם יוצאים הביתה פעם בשבועיים, לאן הם ייצאו?
<דנה זקס: יש לנו חיילים, והרגע סיפרתי את זה למירב, חיילים שהם חרדים לשעבר, שנפלטו ממסגרות של פנימיות, אין להם לאן לצאת הביתה ואז, מתחילה השאלה, אוקיי, מה הם יעשו בשבת השנייה?
<דנה זקס: הרבה מהם צריכים כסף.
<דנה זקס: החוויה זו שאין לך שום כסף משל עצמך היא חוויה מאוד מאוד קשה.
<דנה זקס: אתה גומר הרבה פעמים כפר נוער או פנימייה, בין אם זו "בני ברית", "אור שלום" או לא משנה, אחרת, אין לך עורף משפחתי שיכול לתת לך כסף.
<דנה זקס: אתה מוצא את עצמך במכינה שבועיים, יוצא הביתה, לא יכול לצאת לבלות עם החבר'ה, אפילו לפעמים אין כסף לקנות צרכים אישיים הכי הכי בסיסיים, אני לא צוחקת, לקנות חבילת טמפונים או דברים כאלה, אין כסף.
<דנה זקס: כל הדברים האלה גורמים לבני נוער האלה לגמור את הפנימייה או את כפר הנוער ואם הם לא מיד מתגייסים, ללכת לנסות למצוא עבודה.
<דנה זקס: מה הפרדוקס הגדול?
<דנה זקס: ואני שוב אומרת את זה כעובדת סוציאלית.
<דנה זקס: הוצאת ילד מהבית כי כנראה מכל מיני סיבות היה לו פחות טוב בבית או באזור המגורים שלו ואז נגמרת הפנימייה ביולי או באוגוסט, אבל תאריך הגיוס שלו, נגיד, הוא במרץ, אז הוא חוזר לגור פתאום באותו מקום שהיה מאתגר עבורו.
<דנה זקס: כבר אין לו חברים כי בעשר שנים האחרונות הוא לא גר באזור.
<דנה זקס: אם, סתם אני אומרת, במקום לא הכי קשה בעולם, ערד, בסדר?
<דנה זקס: לא הכי קשה, אבל אין שם עבודה אז הוא מתחיל להפוך יום ללילה, כל ההישגים של המסגרת, שהכווינה אותו לסדר יום מסודר, הכול בחודשים האלה נסוג לקראת הגיוס במקום להתעצם לקראת הגיוס.
<דנה זקס: במובן הזה כשיצאנו למחשבות על "אופק", הייתה לנו מחשבה של רצף חינוכי, שזה אומר שילד שיצא מהבית, גומר את הפנימייה ביולי, מתחיל את המכינה באוגוסט, מתגייס במרץ, אנחנו מלווים אותו בצבא ומאפשרים לו אחר כך אפילו לבוא לעוד חצי שנה, תכנית מיוחדת לחיילים משוחררים, שאנחנו מסדרים לו עבודה והכנה לחיים.
<דנה זקס: אחרת, כל ההשקעה - - -
מירב בן ארי: של הפנימייה, כן, נכון.
מירב בן ארי: משרד הביטחון, אנה, רוצה להתייחס?
<אנה לביא: כן, אני מהצבא, לא משרד הביטחון.
מירב בן ארי: רס"ן אנה לביא, רמ"ד מקורות, אכ"א, בבקשה.
מירב בן ארי: יש לך קשר עם בוגרי הפנימיות?
מירב בן ארי: יש התייחסות מיוחדת באכ"א לאותם חבר'ה שמגיעים חסרי עורף משפחתי?
<אנה לביא: אני מודה שזה לא בחטיבת תכנון כוח אדם, זה יותר בחטיבת הפרט, בהתעסקות עם חיילים שהם חסרי עורף משפחתי, מוגדרים כחיילים בודדים ומקבלים תמיכה.
מירב בן ארי: אבל אין לך חיבור מיוחד לעולם הזה מהמקום של מכינות ושנת שירות, אותו חניך כזה שעבר?
<אנה לביא: לא, דרך העדשה הזאת אני לא מכירה שום פעולה ייעודית.
מירב בן ארי: כן, בבקשה, דני זמיר.
<דני זמיר: אני רוצה להאיר נקודה מסוימת, שקשורה לדיון באופן כללי בשילוב נוער שמוגדר נוער מוחלש, שמגיע פחות למכינות קדם צבאיות שנתיות וכו', שחלק גדול מהמכינות הרגילות שאליהן מגיעים בני נוער פריפריאלי הם מגיעים דווקא מן הפנימיות בזכות השינשינים שעובדים בפנימיות.
<דני זמיר: זו נקודה שצריך להבין אותה.
<דני זמיר: במכינת "רבין", שהקמתי אותה עד שהלכתי לתפקידי הנוכחי, היו 15 יוצאי הקהילה האתיופית, 12 מהם הגיעו מפנימיות בגלל ששינשינים היו איתם שם.
<דני זמיר: חשוב לעשות את השילוב הזה ואת המצ'ינג הזה, כי אחת החולשות המרכזיות שבגללה אנשים לא מגיעים למכינות השנתיות זה בעצם החיבור לשטח, לרמת השטח, כי אנשים בשכונה, ביישוב, יכירו את הבן אדם שבגללו הם יגיעו לכנס וכו'.
<דני זמיר: בפנימיות החיבור הזה קורה.
מירב בן ארי: כשהוא מגיע, צריך לשלם?
<דני זמיר: בכנסים לא משלמים כלום.
מירב בן ארי: לא, כשהוא מגיע למכינה הוא צריך לשלם.
<דני זמיר: כל מי שמגיע למכינה ואין לו כסף יש לו מלגה מלאה אם אין לו כסף.
<דני זמיר: אין מגבלה תקציבית.
<דני זמיר: אדם לא צריך לשלם, אנשים לא באים למכינות לא בגלל הקטע הכספי, אלה חסמים אחרים לגמרי, תרבותיים ואחרים.
<דני זמיר: ובנוסף, צריך לדעת שמכינות משקיעות באנשים שבאים ממקום שאין עורף משפחתי, כמו שתואר פה, כשאין עורף משפחתי וכו', הן משקיעות עוד כספים שהן לא מתוקצבות בהם, הן משקיעות אותם.
מירב בן ארי: זו הפילנתרופיה.
<דני זמיר: גם פילנתרופיה וגם מכינות רגילות.
<דני זמיר: הנקודה המרכזית למה אנשים לא מגיעים למכינות, אני טוען שנים כבר, את מכירה את זה ואני אומר את זה למען הפרוטוקול, זה לא בגלל התשלום הכספי, יש או אין, הדוגמה היא פשוטה.
<דני זמיר: המכינה שהקמנו אותה הייתה מכינה שלא גבתה כסף מאף אחד ובכל אופן לא היו בה יותר אנשי פריפריה - - -
מירב בן ארי: אני הייתי עכשיו בדיון בוועדת הקליטה על התכנית הלאומית לשילוב צעירים יוצאי אתיופיה וגם שם דיברנו שזה לא העניין הכלכלי כמו החסם התרבותי, או המשפחה שהרבה פעמים אומרת לאותו צעיר, "חבל לבזבז את הזמן, תתגייס".
<דני זמיר: נכון, אני אתן דוגמה אחרונה שמדגימה את זה, אם את מדברת על זה, העובדה שבתוך שנתיים הגענו ל-270 יוצאי הקהילה האתיופית בתוך המכינות, זה בגלל ריכוז מאמץ שלא הממד הכספי הוא הממד המרכזי בו, אלא ממדים אחרים, עבודה אחרת עם "אחריי" ועם גופים אחרים שעזרו לנו ב - - -
מירב בן ארי: ולצד שינוי תפיסתי של מנהלי המכינות והבנה שהמכינה, כמו שאמרנו, היא "לא רק לאלופים אלא גם לאלפים", אבל זו כבר תפיסה אחרת.
מירב בן ארי: אתה צודק, ואני מסכימה איתך, שזה לאו דווקא העניין הכספי אבל אמרה את זה בצדק גם דנה - - -
סתיו שפיר: זה כן עניין כספי ברגע שלוקחים עוד שנה להתנדבות וזו שנה פחות שאפשר לעבוד, כשמדובר במשפחות.
סתיו שפיר: זה לא עניין כספי של עלות המכינה - - -
<דני זמיר: לא, זה מה שהתכוונתי.
<דני זמיר: את צודקת, אבל דיברתי על תשלום.
<דני זמיר: ואני אגיד עוד משהו, איפה כן צריך חיזוק, החיזוק שצריך שיש לו משמעות כספית הוא דווקא ברמת הפעלת הגופים בשטח.
<דני זמיר: לדוגמה, בתוך הציונות הדתית "מעגלים" עובד מאוד חזק בבתי הספר, אצלנו אין.
<דני זמיר: אין מישהו, "אצלנו", אני מדבר בלי הכיפות, אנשים שהם חילוניים, אין עבודה של גופים מקבילים שיכולה לתווך את זה.
<דני זמיר: בגלל זה בפנימיות זה הולך כי השינשינים נמצאים שם.
מירב בן ארי: אוקיי, תודה.
מירב בן ארי: יוסי מלכה, בבקשה.
<יוסי מלכה: אני ברשותך רוצה שגלית תספר קצת - - -
מירב בן ארי: גלית, תתקרבי קצת למיקרופון.
<גלית בוקריס: גלית, מרכז "מעשה".
<גלית בוקריס: כדי לשנות את ה - - -
מירב בן ארי: קודם כל תסבירי כי לא כל מי שנמצא כאן מכיר אותך, מה את עושה?
<גלית בוקריס: אני מנהלת את תחום הנוער במרכז "מעשה".
<גלית בוקריס: הקמנו את תחום הנוער במרכז "מעשה" על מנת לאפשר לאותם צעירים שאנחנו מדברים עליהם, שחלקם הוא בוגרי הפנימיות, את שנת י"ג, את השנה המשמעותית.
<גלית בוקריס: בנינו תכנית שנקראת "הצעד הבא", שפועלת היום בתוך הפנימיות.
<גלית בוקריס: דיברת על "מעגלים" אז זה משהו שהוא די דומה, שמאפשר לחניכים מכיתה י' להיחשף לשיח החברתי הזה ולהבין למה לי בכלל לעשות את הדבר הזה, מה זה ייתן לי, מה זה ייתן לחברה.
<גלית בוקריס: קודם כל לי, ברמה האישית.
<גלית בוקריס: אנחנו מצליחים לשנות היום את המספרים.
<גלית בוקריס: לצערנו מעט ואנחנו צריכים לבנות עוד תהליך ארוך טווח, לייצר מגוון רחב של מענים.
<גלית בוקריס: אנחנו היום במרכז "מעשה" קולטים כל שנה 100 בוגרי פנימיות למסגרות השונות שלנו.
מירב בן ארי: כשינשינים?
<גלית בוקריס: כשינשינים, כמכיניסטים.
<גלית בוקריס: אנחנו יודעים שעוד יוצאים למסגרות אחרות וזה מבורך.
<גלית בוקריס: חשוב לנו לייצר מעטפת רחבה, חשוב לנו לייצר רצף, שיתחיל בכיתה י' ויסתיים בגיל 25.
<גלית בוקריס: חשוב לנו לתת את המעטפת הרחבה לאותם בני נוער, בוגרי הפנימיות, לא לעזוב אותם דקה אחרי הצבא, או במהלך הצבא כבר יש כאלה שלא מקבלים מענה, וחשוב לנו לייצר את הרצף הזה ולתת להם מענים ארוכי טווח, מהיום שאנחנו פוגשים אותם ב-י' עד שהם נכנסים לאזרחות בצורה המיטבית ביותר.
מירב בן ארי: אני רוצה רגע לחזור למשרד הרווחה.
מירב בן ארי: שלומי קסטרו, בבקשה.
<שלומי קסטרו: האמת היא שאני בעיקר רוצה להגיד, בתור ראש מכינה, אני דווקא אקח את הכובע הזה, שהגיעו עשרות בוגרים ובוגרות פנימיות.
<שלומי קסטרו: אל"ף, במובן מסוים זה משהו יותר טבעי אצלם, כי כאילו הסיפור של מחוץ לבית והכל הוא נמצא ואז אתה אומר באופן פרדוקסלי, איך לא כולם מגיעים לזה?
<שלומי קסטרו: העבודה ש"מעשה" עושים בעיניי צריכה להיות משוכפלת, הכניסה לעומק, מכיתה י', י"א וכו', גם המיזם המשותף הזה שאנחנו מברכים עליו, בעיניי זה סופר חשוב.
<שלומי קסטרו: אני אומר גם לגבי מפעל שנת השירות, יש לנו עבודה גדולה שם.
<שלומי קסטרו: יושבים פה מנהלי הגופים, נמצאים בתוך הדבר הזה, כדי לראות שהחבר'ה נמצאים.
<שלומי קסטרו: אני מבקש להצביע גם בוועדה הזאת על סוגיית אימות הנתונים, כיוון שהיא פוגשת הרבה גם את סוגיית בוגרי ובוגרות הפנימיות, שעושים תהליך מדהים, ב"אופק", בשנות השירות, במכינות ובסוף, מגיעים לצבא ולא נותנים להם לממש את הפוטנציאל שלהם אלא בכל מיני החרגות וכו'.
<שלומי קסטרו: ופה, כמו שנאמר בשאר הוועדות, הצבא, אכ"א, יצטרכו לתת מנגנון מסודר, לא עם קשרים ש"לי יש ואני מתקשר לפה" וכו'.
מירב בן ארי: אכ"א, למה אין לָך מה להגיד על הנתונים האלה?
<אנה לביא: אני התייחסתי לזה בוועדת חוץ וביטחון.
מירב בן ארי: תתייחסי גם פה, כי כאן את בוועדת העבודה והרווחה, זה לא אותו פרוטוקול.
<שלומי קסטרו: עוד דבר אחד שחשוב להצביע עליו, בהיבטים קצת פרקטיים, יושבת פה גם נציגת האוצר, אנחנו מכירים, היבטים פרקטיים, צריך להכיר אותם.
<שלומי קסטרו: כשאתה לוקח חבר'ה, בכלל לנוער מוחלש באופן כללי סיכויי ההישרדות בתוך המכינה והנשירה הם גדולים.
<שלומי קסטרו: צריך להבין שהגופים, זה מסכן אותם, כי אתה מקבל בדרך כלל פר מתנדב.
<שלומי קסטרו: לכן דוּבַּר, אני לא חושב שהסוגיה התקציבית, הסוגיה התודעתית קודם כל, של בוגרי פנימיות או בוגרים שלא - - - צריכים להיות.
<שלומי קסטרו: זה היבט אחד.
<שלומי קסטרו: בהיבט הפרקטי, דוגמה באמת, בתקנת שנת שירות, אם הוא עזב אחרי שלושה חודשים, נשר, כי אתה לקחת אותו כי חשבת שהוא יכול, אתה מאבד את התקצוב עליו.
<שלומי קסטרו: לכן צריך לחשוב אולי גם על איזה מנגנון שיפוי כזה, שמדרבן דווקא את הגופים לקחת אוכלוסיות כאלה שיש סיכוי שסיכויי הנשירה שלהם יהיו גבוהים והם גבוהים, אין מה לעשות.
מירב בן ארי: רס"ן אנה לביא, תתייחסי לסיפור הזה.
<אנה לביא: לגבי אימות הנתונים, ככלל, בוגרי המכינות ושנות שירות זכאים לקבל מיונים חוזרים כי אנחנו מבינים שהם עברו תהליך בשלותי שהעצים את האישיות שלהם והכול.
<אנה לביא: אממה, בנושא המבחנים הקוגניטיביים, קרי קב"א ודפ"ר, אנחנו מטפלים בהם במשורה ולאור חוות דעת של ראש מכינה או המדריך שלהם.
<אנה לביא: לרוב זה לא מאושר, אני מודה.
<אנה לביא: גם לרוב נמצא שכשעושים מבחנים חוזרים לא תמיד יש באמת יש איזשהו שיפור.
<אנה לביא: כי שוב, התכלית העיקרית של כל מפעל ההכנה לצה"ל היא בהיבט המנטלי ובהיבט הפיזי אבל לא בהכרח בהיבט הקוגניטיבי.
סתיו שפיר: כמה אנשים קיבלתם למבחנים חוזרים?
סתיו שפיר: כמה אנשים עברו מבחנים חוזרים מאמצע ועד סוף שנת השירות או המכינה?
מירב בן ארי: אמרת במשורה, אז היא רוצה לדעת כמה.
<אנה לביא: אנחנו מדברים על נתונים בודדים.
סתיו שפיר: אז אני שואלת, כמה אנשים עברו, עשיתם את הבדיקה הזאת על בסיס כמה אנשים?
סתיו שפיר: משורה זה לא מספר.
<אנה לביא: אני לא יודעת, אין לי את הנתון.
סתיו שפיר: זה אנשים בודדים?
סתיו שפיר: זה כמה עשרות?
<קריאה: זה בודדים.
סתיו שפיר: ולפי זה החלטתם שזה לא משתלם לעשות מחדש את המבחנים?
<אנה לביא: אני לא דיברתי על מה משתלם או לא משתלם, זה מה שמבוצע בפועל.
סתיו שפיר: אז מה המטרה?
מירב בן ארי: המטרה היא שאת תחזרי אל אכ"א ותגידי להם, אנחנו כבר לא 50 איש במכינות, יש לך 600 שהתחילו ב"אופק", 600 התחילו?
מירב בן ארי: 800?
<שלומי קסטרו: 850 ב"אופק".
מירב בן ארי: 850 ב"אופק", שהם האוכלוסייה היותר קצה ויש אצל דני - - -
מירב בן ארי: בדיוק באתי להגיד שגם שם יש חבר'ה מהפריפריה, 3,500, שאם הוא דיבר על כמעט 20%-30% חבר'ה שהם מוחלשים ונמצאים, זה כבר אי אפשר במשורה ובודדים.
מירב בן ארי: צריך לעשות חשיבה מחדש.
מירב בן ארי: ואת תבואי בחזרה לוועדת חוץ ובטחון כי שם אני יודעת שהתייחסת לזה, הייתי שם גם, ואת תסבירי איזו עבודה אכ"א עושה כדי להפסיק להתייחס לבמשורה ולבודדים.
מירב בן ארי: אנחנו מדברים פה על אלפי חבר'ה, אלפי בני נוער, שאנחנו מחזירים אותם לנקודת ההתחלה אז מה עשינו עם כל המכינה הזו?
מירב בן ארי: הרי הוא מוכן נפשית ופיזית, קיבל כלים, מגיע מה שנקרא אלי קרב, אבל מתייחסים אליו כאילו יש לו ממוצע ונתונים של מי שלא מתאים ללחימה, לקצונה, לפיקוד וכל מה שהראינו בוועדה זה כמה ששנת השירות והמכינות מעלות את רף הפיקוד, מעלות את רף הקצונה.
<אנה לביא: מלכתחילה רוב רובם של בוגרי מכינות ושנת שירות באים עם נתונים מאוד גבוהים.
מירב בן ארי: כן, אבל עדיין, אם יש לך עדיין 20%-30% במכינות השנתיות ו-800 של "אופק" שחייבים בדיקה, אז חייבים, תשמעי, זה לא, גם מה הכי מוזר לי?
מירב בן ארי: אני חברה גם בוועדת חוץ ובטחון, יושב הרמטכ"ל, הוא עושה לנו פעם בכמה חודשים סקירה, ואומר וזה לא סודי, 16%-17% כמעט נשירה בשנה הראשונה שלהם בצבא, אז באים לפה חבר'ה שפותרים לך כבר את הבעיה ומכינים.
מירב בן ארי: לפעמים אני אומרת לעצמי, אם משרדים היו מדברים ביניהם המדינה שלנו הייתה נראית פשוט אחרת.
מירב בן ארי: הרי תחשבי, יש פה חינוך, יש פה פילנתרופיה, תיכף ייכנסו ביטחון ואוצר לנושא של "אופק", אנחנו שמים שם משאבים, יש כאן פנימיות שהילד עובר שם 18 שנה ואז הוא מגיע לצבא ומתייחסים אליו כאילו הוא לא עשה כלום.
מירב בן ארי: תשמעי, זה משהו שאת חייבת, אני נותנת לך לעשות בחזרה אצלכם באכ"א ואני אומרת לך שאנחנו נזמן לחוץ וביטחון את ראש אכ"א שאני מניחה שיהיו לו את הנתונים ושהוא יסביר לנו מה עשיתם כדי להכיל את מאות הצעירים החדשים שמגיעים לצבא ומתייחסים אליהם כאילו הם לא עשו לא מכינה ולא שנת שירות.
מירב בן ארי: כן, חברת הכנסת שפיר.
סתיו שפיר: רק הערה לסדר.
סתיו שפיר: קודם כל, צריך להגדיר שוב מחדש את המטרה והכל תלוי פה בתהליך התכנון של הסיפור הזה.
סתיו שפיר: מצד הצבא המטרה צריכה להיות הרי להכניס כמה שיותר אנשים שייכנסו וירצו להתנדב בצבא ולהתגייס לתפקידים משמעותיים, להישאר, להתפתח שם, לגדול שם ולתרום למדינה.
סתיו שפיר: זאת המטרה של הצבא.
סתיו שפיר: זו בסוף צריכה להיות המטרה של כולנו.
סתיו שפיר: כשאת אומרת ואמרת בתחילת דברייך, הצגת איזשהו נתון שאומר שרואים שאין שינוי משמעותי, לכן שאלתי את השאלה שלי.
מירב בן ארי: איך יהיה שינוי משמעותי?
סתיו שפיר: אני סומכת עלייך שאת יודעת לעשות שני דברים בבת אחת - - -
<אנה לביא: אני מקשיבה.
מירב בן ארי: היא אישה, היא יכולה.
סתיו שפיר: וכשאת מציגה נתונים שמבוססים, לכן שאלתי על כמה אנשים זה מבוסס, כשזה מבוסס על מספר מאוד מאוד קטן של אנשים אז זה לא ממש נתונים, אף אחד לא היה מקבל את זה כנתונים מחקריים.
סתיו שפיר: מחקר כזה צריך לעשות על בסיס של כמה אלפי אנשים, כדי לקבל ממנו נתונים שהם נתונים מהימנים שעל בסיסם אפשר להגיד אם שווה הטרחה לעשות מחדש את המיונים ואת בחינת הנתונים או לא.
סתיו שפיר: לכן, מאחר וזו מטרה משותפת של כולנו, אמרת נכון, המשרדים צריכים לדבר ביניהם, אבל יש תחושה בכל הוועדות, היינו כבר בחמש, בכל הוועדות, שכאילו יש פה איזושהי הסתייגות של המדינה מלעשות כמה תיקונים נורא נורא קטנים כדי להסיר את החסמים האלה ולאפשר פה לגל עצום של אלפי אנשים להצליח להיכנס לתוך שנת שירות ומכינה.
סתיו שפיר: זה מופרך לחלוטין.
סתיו שפיר: מדובר בתקציבים קטנטנים ביחס לתקציבים, הן של משרד הביטחון והן של משרד החינוך, קטנטנים.
סתיו שפיר: שני משרדי ממשלה עם תקצוב של עשרות מיליארדי שקלים, הגדולים ביותר בתקציב המדינה, שניהם, החינוך, אני חושבת, עקף את הביטחון, שניהם.
סתיו שפיר: תקציבים פיציים, באמת, אין לזה אח ורע.
סתיו שפיר: מדובר פה במפעל שגם ככה הוא מנוהל על ידי החברה האזרחית, כל האחריות שם על החברה האזרחית והיא עושה את זה מדהים, המדינה בסך הכול צריכה להוריד פה כמה חסמים קטנים ולהתקדם.
סתיו שפיר: אין שום סיבה שאנחנו נצטרך להשקיע כל כך הרבה דיונים בזה בסתם, במריחה, אפשר לקדם את זה עכשיו, ממש עבודה קטנה מצדכם, תודה.
מירב בן ארי: דני זמיר, בבקשה.
מירב בן ארי: אחרי זה אני רוצה לשמוע חניכה.
<ערן גלבוע: אפשר כנציג משרד החינוך?
מירב בן ארי: בטח, נכון, אתה צודק, אתה הכי חשוב.
<ערן גלבוע: לא הכי חשוב, אבל - - -
מירב בן ארי: גם חשוב, בין החשובים.
<ערן גלבוע: יש לי הרבה מה להגיד פה.
מירב בן ארי: אני רואה אותך גם מהנהן כל הזמן, אז כן.
<לביא זמיר: לביא זמיר, מנכ"ל חוגי סיירות קק"ל.
<לביא זמיר: אני חושב שצריך רגע ללכת צעד אחד אחורה לפני שאנחנו מסמנים לבוגר י"ב בפנימייה שהוא הולך לשנת שירות במכינה, צריך להכניס יותר תכניות, כמו מה שענבר אמרה קודם.
<לביא זמיר: "מעשה", תכנית שלנו, תכניות אחרות, יש לנו המון המון מה להציע, גם בפנימייה, וכשילד יגדל לתוך תכנית כזו שגם מכווינה אותו אחר כך לבחור בחירה ללכת לשנת שירות או מכינה, זה כבר יסיר לו את החסמים לפני זה, נהיה במקום אחר לגמרי.
<לביא זמיר: זה הרבה לפני התקצוב הגדול שפותר את הבעיה.
<לביא זמיר: כמו שדני אמר, אין בעיה אמיתית של כסף להיות חניך במכינה, אצלנו אין בעיה אמיתית להיות בשנת שירות.
<לביא זמיר: התק"מ, גם הם עושים עבודת קודש בתוך הפנימיות ואם כולנו נאגד רגע את הכוחות שלנו זה יכול לעשות שינוי מאוד מאוד משמעותי.
מירב בן ארי: נכון, תודה.
מירב בן ארי: בבקשה, משרד החינוך, רק תציג את עצמך.
<ערן גלבוע: ערן גלבוע, מפקח חינוכי בפנימיות במנהל לחינוך התיישבותי.
<ערן גלבוע: עד לפני כשנתיים ניהלתי את הפנימייה ב"אשל הנשיא".
מירב בן ארי: כמה חניכים ב"אשל הנשיא" היו לך?
<ערן גלבוע: כ-220 חניכים מתוך בית ספר גדול, כמעט 1,300 תלמידים, זה בית ספר אזורי.
<ערן גלבוע: אני רוצה, ברשותכם, להציג את הנושא משתי נקודות מבט.
<ערן גלבוע: האחת אישית, כמנהל פנימייה, וגם קצת לענות לנציגת אכ"א, ואחת מהמקום הממלכתי שלי כנציג של משרד החינוך.
<ערן גלבוע: כמנהל פנימיית "אשל הנשיא" ליוויתי עשרות חניכים בוגרים, שבחרו להשתלב במכינות ושנת שירות טרם גיוסם לצבא.
<ערן גלבוע: בכל מפגש איתם יצאתי נרגש ונפעם מהתהליך העמוק שהם עוברים באותה חצי שנה או שנה טרם הצבא, טרם הגיוס.
<ערן גלבוע: השינוי לפעמים גרם לי לקנא קצת, כי אתה לוקח אותם לתהליך ארבע או שש שנתי בפנימייה, מנסה לעשות את אותו תהליך ערכי שהמכינה או שנת השירות כמסגרת המשך עושה ומשהו שם מפיל להם אסימון שלא מצליח - - -
<דנה זקס: אנחנו תמיד מפרגנים לכם, תשאל אותם, אין הכשרה שאנחנו לא אומרים, "לא לשכוח מה עשו הפנימיות".
<ערן גלבוע: אני לא בן אדם קנאי, אני אומר את זה ממקום של קנאה חיובית.
<ערן גלבוע: השורש של זה הוא תהליך של התבגרות ולקיחת אחריות ואיזשהו חוסן פנימי, שאי אפשר להבין אותו.
<ערן גלבוע: השיח איתם פתאום הפך להיות שיח ערכי.
<ערן גלבוע: הם באים חזרה לפנימייה ואם לפני רגע, כשהיית עושה איתם איזו פעולה חברתית הם היו נשכבים על הספה, הם פתאום נמצאים במקום שבו הם מדברים על אחריות חברתית ועל התנדבות.
<ערן גלבוע: יש איזשהו שינוי תפיסתי מובהק לגבי הבחירות העתידיות שלהם ופה אני רוצה להגיד לנציגת אכ"א שחלק מן התוצאות של המבחנים הקוגניטיביים תלוי במוטיבציה שלך כשאתה מגיע לעשות אותם.
<ערן גלבוע: ברשותך אני רוצה לחזור על המשפט האחרון כי המשפט הזה חשוב.
<ערן גלבוע: אני חושב שחלק ואני רואה, לפעמים גם החניך האחד הוא 100%, ואני רואה לא מעט חניכים שנכנסו ויצאו משנת י"ב בנקודה מסוימת עם נתונים מסוימים וכשהם עשו את התהליך הזה במכינה או בשנת השירות וכן נתנו להם במשורה את האפשרות לעשות שינוי, הם עשו שינוי ונכנסו למקומות אחרים בצבא.
<מיכל ברקאי-ברודי: אני יכולה לתת דוגמה שלך?
<ערן גלבוע: כן.
<מיכל ברקאי-ברודי: בוגרת של ערן, לילוש נגב - - -
מירב בן ארי: מיכל ברקאי, מכינות "אופק".
<מיכל ברקאי-ברודי: הגיעה אלינו למכינת "עלמה" למנהיגות נשית עם נתונים לא מספקים, היא הייתה אמורה להיות בתפקיד פקידותי, רח"ט תומכ"א דאז, גדי אגמון, בעזרה מאוד מאוד גדולה ובאמונה מאוד מאוד גדולה, הכניס אותה למסלול של קצונה ייעודית.
<מיכל ברקאי-ברודי: היום היא כבר בקבע שני, קצינת שלישות במחנה 80.
<מיכל ברקאי-ברודי: כשמגיעות הטירוניות הצעירות, עוד ירוקות מן המכינה, היא זאת שמקבלת אותן ודואגת להן.
<מיכל ברקאי-ברודי: אז רק להבין, יש פה פוטנציאל עצום, עצום.