GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכל ברקאי-ברודי: הבוגרים של המכינות שלנו, "אופק" והמכינות השנתיות, צריכים לתפוס בהמוניהם את המקומות באקדמיה.
<מיכל ברקאי-ברודי: וכמו שאמרתי קודם, גם את המקומות של כולכם ושל כולנו, בעוד 20 שנה מהיום.
<מיכל ברקאי-ברודי: לא הגיוני שלא.
מירב בן ארי: רגע, ניתן לו לסיים ואז, כי אני רוצה לשמוע.
<ערן גלבוע: אני חושב שהמינהל לחינוך התיישבותי עשה איזשהו תהליך, עשה דרך.
<ערן גלבוע: כן לדבר עם גופים וכן להכניס אותם לתוך הפנימיות ויש שינוי, יש שינוי במגמה.
<ערן גלבוע: אני מסכים איתך שיש עוד הרבה מה לעשות ואני רוצה לתאר כמה תהליכים שעשינו.
<ערן גלבוע: דקה.
<ערן גלבוע: הכנסנו, בתקצוב של כמעט 2 מיליון שקל, שלוש תכניות בשנים האחרונות.
<ערן גלבוע: אחת לקידום ותקצוב תכנית הכנה לשנת שירות ומכינות קדם צבאיות, הרבה עם מרכז "מעשה".
<ערן גלבוע: שתיים, זה כל התכנית של - - -
מירב בן ארי: רגע, רגע, רגע.
מירב בן ארי: הכנסת את מרכז "מעשה"?
<ערן גלבוע: לא את מרכז "מעשה", הכנסנו תכנית.
<ערן גלבוע: חלק מהמקומות בחרו במרכז "מעשה" - - -
מירב בן ארי: ללכת לעשות בהם, אבל לאיזה כיתות הוא נכנס?
<ערן גלבוע: כמו שהיא אמרה, י', י"א, י"ב, כשהמכוונות היא י"א, י"ב בפנימיות.
<ערן גלבוע: שתיים, תכנית להעצמת נערות לשירות משמעותי, כשחלק בחרו ב"לקראתך" כגוף שיעשה את זה בתוך המסגרות שלנו.
<ערן גלבוע: גם מכוון י"א י"ב.
<ערן גלבוע: שלוש, מסגרת תכנית הכנה לצבא עבור חניכי פנימיות, חלק גדול בוחרים ב"אחריי".
<ערן גלבוע: כל התהליכים האלה בנוסף לתכנית "יש לך כתובת" של רכזי בוגרים שנמצאים בכל כפרי הנוער, וחלק מהתפקיד שלהם הוא ללוות ב-י"א-י"ב ובתוך מכינות ושנות השירות את החניכים שלנו בצורה אקטיבית ולתמוך בהם ולהחזיר אותם חזרה לפנימייה אחרי שבועיים, אם אין להם לאן להגיע, ולדאוג שנממן להם את הנסיעות למיונים ולשאול אותם איך הולך להם ואם קשה להם אז לדעת לתמוך בהם, ולהשאיר אותם בתוך המסגרות, כי אנחנו מאמינים שזה יעד מרכזי וחשוב, ואני לא אחזור.
<ערן גלבוע: נקודות אחרונות.
<ערן גלבוע: בעשר השנים האחרונות, לדעתי, ממקום שזה לא היה מדובר בכלל בתוך כפרי הנוער, לא ידעו מה זה, לא מכינה ולא שנת שירות, היום יש מקומות שזה כבר נמצא במקום של 20%, 30% 40% של שילוב חניכים שלנו במכינות ובשנת שירות.
<ערן גלבוע: הדברים שגרמו לזה זו הנכחה של זה דרך התכניות.
<ערן גלבוע: דבר שני, היום, בכפרי הנוער יש 330 שינשינים מארגונים, שאחד הגדולים הוא התנועה הקיבוצית, מנכיחים את זה, מצליחים לדבר איתם, מצליחים לתווך להם ולנסות להסביר להם ולנסות לשכנע את המשפחות שהערך המוסף בטווח הארוך של עשייה כזו בשנה הזו, הוא לאין שיעור יותר גדול מללכת לעבוד חצי שנה לפני הצבא.
<דנה זקס: אני רוצה להוסיף מילה על מה שערן אמר.
<דנה זקס: קודם כל שאפו לחינוך ההתיישבותי שבאמת פותח את הדלת ועשה בשנים האחרונות, עשינו כברת דרך ביחד, אבל כל התכניות שציינת, אנחנו מדי שנה נלחמים על התקציב להפעיל את התכניות האלו בתוך הפנימיות.
<דנה זקס: התקציב הוא תקציב שגם "אחריי" וגם אנחנו וגם "לקראתך", אני מניחה, כל שנה נלחמים עליו ואין קיימות לאורך זמן.
<דנה זקס: לכן חשוב שמשרד הרווחה, אמנם לא כולם מפנימיות רווחה - - -
<ערן גלבוע: משרד החינוך.
<דנה זקס: גם משרד הרווחה, כי אנחנו בוועדת רווחה פה, וגם משרד החינוך, יכניסו את זה בתקציב, יתקצבו את המינהל ההתיישבותי בהתאם, יתקצבו את העמותות, יפתחו מכרזים בהתאם, כי היום אנחנו כל שנה דואגים לקיימות של אותה שנה ולא יודעים מהו התהליך ארוך הטווח שאנחנו יכולים לעשות באותה פנימייה.
<דנה זקס: זה משהו שחשוב לציין וגם לדבר על ארגון הבוגרים.
מירב בן ארי: כן, אוקיי, אבל זה לא הזמן.
מירב בן ארי: אני רוצה, חביבה, נציגת משרד הביטחון, לעדכן אותך שדיברנו גם עם רס"ן אנה לביא, ואני יודעת שאת גם מעורבת בכל מה שקשור לעניין של הדפ"ר והקב"א של חניכים שעברו מכינות ושנת שירות, עברתם את זה גם בחוץ וביטחון.
מירב בן ארי: אני ביקשתי ממנה תשובות, שיגיע, או ראש אכ"א או מישהו מטעמו ויסביר לנו למה חניכים שעוברים תהליך כזה משמעותי נשארים עם אותם נתונים ולמה זה במשורה והיא אמרה, בצדק, אנחנו נותנים למעטים ואנחנו לא מתייחסים אליהם כמכלול.
מירב בן ארי: הסברנו לה שיש גם 800 ב"אופק", 3,500 שמתוכם 20%-30% הם בוגרי פריפריה ואנחנו לא יכולים להמשיך כך, שאותו חניך מקבל את אותם נתונים.
מירב בן ארי: אם יש לך משהו להוסיף, אני רוצה לשמוע התייחסות שלך.
<חביבה סלומון: כן, כן, אני רק אוסיף ואומר - - -
<חביבה סלומון: אני, לתכנית העבודה שלי, הכנסתי, עוד לפני שנתיים זיהיתי שבמכינות הקדם צבאיות וגם בשנת שירות יש מעט מעט מעט, בקמצוץ, חניכים שמגיעים מהפנימיות ובעיניי זו תקלה וצריך לעשות הכול שחבר'ה כאלה יגיעו - - -
מירב בן ארי: יש לך נתונים על כמה מגיעים?
<חביבה סלומון: בטח שיש לי.
<חביבה סלומון: הם לא רבים.
<חביבה סלומון: אני מדברת בעיקר על פנימיות ועל פריפריה חברתית וגיאוגרפית.
<חביבה סלומון: יש היום מעט מכינות וארגונים שקולטים אליהם את האוכלוסייה הזו, אבל זה לא מספיק.
<חביבה סלומון: צריך יותר.
<חביבה סלומון: אנחנו עשינו את הכול לעודד, שיגיעו כמה שיותר למקומות האלה וגם כאן אני חוזרת, למרות שדני לא יאהב את זה, אבל, כמו שאמרתי, גם בשנת שירות וגם במכינות קדם צבאיות אנחנו היינו רוצים שיהיה שילוב של חבר'ה מפנימיות, ממכינות חזקות.
<חביבה סלומון: כמו שיש לנו את השילוב של בנים ובנות, דתיים, חילוניים, חרדים, דרוזים, זה הרצון שלנו ואני מאוד מקווה שאנחנו נמצא את - - -
מירב בן ארי: אנחנו עוסקים בזה כל הזמן אבל ויש פה 'אבל' אחד גדול, אם הצבא לא יידע להכיל את בוגרי המכינות ושנות השירות אז מה עוזר שנדחף עוד ועוד, אם אלה שכבר עשו תהליך, הצבא מתייחס לנתונים הנמוכים שלהם?
מירב בן ארי: אז אני אומרת, בואו נפתור את הסיפור הזה.
מירב בן ארי: כמובן, אני בעד להגדיל, אני כל הזמן בעד להגדיל, גם מכינות, גם שנת שירות, גם דח"שים, אבל רגע, יש פה חבר'ה שכבר עשו תהליך ואנחנו לא מתייחסים אליהם וזה חמור מאוד, זה חמור מאוד.
מירב בן ארי: אנחנו נתייחס לזה ואני אומרת לך, תכיני שם את אכ"א.
<חביבה סלומון: אנה התייחסה לזה?
מירב בן ארי: כן, היא אמרה "במשורה", היא אמרה את האמת, ואני גם זוכרת, היו קטעים שדיברתי עם יוסי והוא מתחיל לתת לי שמות של בוגרי מכינות ספציפיות לעזור להם.
מירב בן ארי: לא אני כחברת כנסת צריכה להתעסק בזה ולא היא צריכה להתעסק בזה, צריכה להיות החלטה שכל מי שעבר מכינת "אופק" או מכינה שנתית ומראש הנתונים שלו נמוכים, לבחון אותו מחדש.
מירב בן ארי: זה לא כזה סיפור.
מירב בן ארי: אני רוצה לשמוע רגע את אחת החניכות, מישהי רוצה שם לדבר אולי?
מירב בן ארי: לא להתבייש, רק לספר קצת אולי על - - - הנה, חניכה וחניך.
מירב בן ארי: תצטרף.
מירב בן ארי: אתה חייב לשבת ליד השולחן שנשמע אותך.
<בנימין דאמטה: אני גם רוצה.
מירב בן ארי: אין בעיה, תגיד רק את השם שלך.
<בנימין דאמטה: שלום, קוראים לי בנימין דאמטה.
<בנימין דאמטה: אני למדתי בפנימייה ועכשיו אני במכינה.
<בנימין דאמטה: אני מראשון לציון.
<בנימין דאמטה: אני ממכינת "גל".
<בנימין דאמטה: למדתי בפנימיית נווה עמיאל.
מירב בן ארי: ממכינת "גל" אתה?
<בנימין דאמטה: כן.
מירב בן ארי: בגלל זה שלומי התיישב מאחוריך שם.
מירב בן ארי: כגב, לוודא שהוא לא עושה טעויות.
<בנימין דאמטה: שמעתי פה הרבה דברים מעניינים וכתבתי את מה שאני יודע ומה שאני חושב.
<בנימין דאמטה: מהפנימייה שלי יצאו איתי ל"מעשה" הרבה חבר'ה.
<בנימין דאמטה: יש לי חבר'ה - - -
מירב בן ארי: אל תתרגש, אתה פה בין חברים.
<בנימין דאמטה: מהדירה שלי בפנימייה יצא איתי, אמר לי, בוא ל"מעשה", אמרתי לו אני לא רוצה להיות ב"מעשה", אני רוצה להיות בתבור.
<בנימין דאמטה: ואז הוא אמר, יאללה, נתן לי כאפה ולקח אותי ובאמת אני שמח שהוא עשה את זה.
<בנימין דאמטה: פריפריה זה מדינה, למה?
<בנימין דאמטה: כי מגיעים לשם אנשים שונים.
<בנימין דאמטה: אם זה מקום אחד, למשל, קיבוץ, שבאים ממקום אחד, פריפריה זה באמת מקום, זה כמו מדינה, יש לנו במכינה ממושב, עיר, קיבוץ, זה מעורבב ולזה קוראים מדינה, כולנו שונים.
<בנימין דאמטה: ואם עושים מכינה לכיוון אחד ולא של כולם - - -
מירב בן ארי: זה לא מצליח.
<בנימין דאמטה: כן, אין טעם.
מירב בן ארי: אתה כבר חודשיים במכינה?
<בנימין דאמטה: ואללה, אני לא סופר את הימים.
מירב בן ארי: הפסקת לספור.
מירב בן ארי: הגעת מראשון למכינת תבור, אתה שם - - -
<בנימין דאמטה: למכינת "גל".
מירב בן ארי: למכינת "גל", סליחה, אבל עכשיו התחלת את המכינה, בשנה הזו?
<בנימין דאמטה: פנימייה.
<בנימין דאמטה: הפנימיה זה - - -
מירב בן ארי: מאיזו פנימייה הגעת?
<בנימין דאמטה: נווה עמיאל.
<בנימין דאמטה: פנימייה זה אחד הדברים הכי גדולים שהמציאו פה.
<בנימין דאמטה: עליתי לארץ, היו קשיי קליטה וזה וזה וזה, בעיות בשכונה, רווחה, הגעתי לפנימייה, העיפו אותי מהפנימייה, הגעתי לנווה עמיאל, ושם התחילו כל הדברים הטובים שקרו לי בחיים.
<בנימין דאמטה: בגדים, נעליים, הכול, כל מה שהיה חסר לי בבית קיבלתי.
<בנימין דאמטה: לימדו אותי ממש טוב שמה ואז העבירו אותי - - - לימדו אותי ללכת למסגרת הבאה שלי, מכינה או שינשינים.
<בנימין דאמטה: הלכתי למכינה ובמכינה הולך לי טוב.
<בנימין דאמטה: במכינה שלי, אני יכול לקרוא לעצמי כל דבר במכינה.
<בנימין דאמטה: אני יכול לקרוא לעצמי שינשין כי אני מתנדב הרבה, בתוך ההתנדבות הילדים קוראים לי - - - הפנימייה והמכינה זה שילוב טוב, זה ממש מצמיח אותך עוד יותר.
מירב בן ארי: בוא, אני אשאל אותך, שיהיה לך יותר קל, מה אתה רוצה אחרי המכינה?
<בנימין דאמטה: להתגייס.
מירב בן ארי: כן, אבל מה מעניין אותך?
<בנימין דאמטה: סיירות.
<בנימין דאמטה: מתאמנים קשה, לא תאמיני כמה.
מירב בן ארי: האמת שהייתי ב"גולני", אז יש לי קצת קרדיט שאני יודעת מה קורה שם.
מירב בן ארי: כל הכבוד לך ותצליח.
מירב בן ארי: אתה יודע, בסוף, כמו אנחנו יושבים פה, כל האנשים החשובים ושומעים אתכם ומבינים מה המשמעות של עולם המכינות, של עולם הפנימיות ואיך ילד, אתה כבר לא ילד, אבל מילד הפכת באמת לאדם שצריך להתגאות ואנחנו גאים בך.
<בנימין דאמטה: תודה.
מירב בן ארי: אז תמשיך כך, כל הכבוד.
<קריאה: גם חניכה.
מירב בן ארי: חניכה, בבקשה.
<יעל שוסטר: קוראים לי יעל, אני הייתי חניכה בכפר הנוער "נירים" שזה של חסות הנוער, מי שמכיר או לא מכיר.
<יעל שוסטר: אני עכשיו שינשינית ב"אחריי" בנתניה.
<יעל שוסטר: תכל'ס יצאתי לשנת שירות, כמו שאמרתם על השינשינים שלי, אפשר להגיד, הם ממש היו על זה וגם אם לא היה לי כוח אז הם היו באים.
<קריאה: השינשינים שהיו בפנימייה?
<יעל שוסטר: השינשינים שלי בפנימייה גרמו לי בעצם - - -
מירב בן ארי: נתנו לך את הגב לצאת.
<יעל שוסטר: נתנו לי את הגב וגם בקטע של "אין לי כוח לבוא למיונים", אז הם כל היום מדברים איתי וכל היום זה, או אם קיבלתי 'לא' אז ישר "לא" ו"למה" ושאני אנסה עוד פעם והם תמיד באו ובדקו בשבילי באינטרנט ובדקו לי תאריכים ובדקו הכול, שזה היה ממש חשוב.
מירב בן ארי: מה את עושה בשנת השירות?
<יעל שוסטר: אני בעיקר עם נוער בסיכון.
<יעל שוסטר: אני גם מתנדבת במועדונית נוער של "נירים" בשכונות, שזו מן סגירת מעגל כי הייתי חניכה ב"נירים".
מירב בן ארי: אצל בן גיגי את מתנדבת?
<יעל שוסטר: בן גיגי הוא אחראי על כולם, אז לא.
מירב בן ארי: אני הייתי עשר שנים בעבודה עם נוער בסיכון בנתניה.
<יעל שוסטר: אני חושבת שבאמת פנימיסטים, נגיד כמוני, צריכים לבוא יותר לשנת שירות כי אני באמת מבינה את ה - - - כולם מבינים, אבל אנחנו יותר מבינים את הנערים בגובה העיניים, כי אני באה לחניכים שלי שהייתי לפני חמש שנים במצב שהם נמצאים היום, ברחוב ובכל מה שזה מביא איתו ואני באה להראות להם שאם אני יצאתי מזה אז גם הם יכולים לצאת מזה.
<יעל שוסטר: והם מסתכלים עלינו אחרת.
<יעל שוסטר: ברגע שהחניכים שמעו שהייתי בפנימייה אז הם יותר שמים עליי, יותר מכבדים אותי, יותר פתוחים איתי, כאילו דברים כאלה, זה דווקא עושה ממש טוב.
מירב בן ארי: מה את רוצה לעשות בצבא?
<יעל שוסטר: אני רוצה להיות או מפקדת בחוות "השומר", שזה גם עם נוער, או להיות משהו עם כלבים.
מירב בן ארי: שיהיה לך בהצלחה וכל הכבוד לשניכם.
מירב בן ארי: יש לנו פה עוד חניך ואז אנחנו נסגור כי אנחנו צריכים גם לתת לכם אוורור עד שתיים.
<עידן: שלום, קוראים לי עידן, אני שינשין במרכז "מעשה", הגענו יחד.
<עידן: אני מפה, ירושלמי.
<עידן: אני בוגר כפר הנוער בן שמן, מי שמכיר פה, וחונכתי, כל הנערוּת שלי, כל תקופת הנערוּת שלי חונכתי שם, מכיתה ט' עד י"ב.
<עידן: הפנימייה בשבילי מבחינת שנת שירות ומכינה היא כמו חממה, כי הפנימייה עובדת בשיתוף פעולה ביחד עם התק"מ וכל שנה יש אצלנו קומונה של כביכול 14 שינשינים וכל שנה אתה עושה משהו עם שינשין שיש לך קשר מיוחד איתו.
<עידן: עד שאני הגעתי לשלב מסוים בכיתה י"א שאמרתי לעצמי, באמצע כיתה י"א אמרתי לעצמי: אני רוצה להיות שינשין, אני רוצה לעשות את זה.
<עידן: הם השפיעו עליי המון.
<עידן: זה מה שקורה כשיש לָך מישהו שאיתך ואת רואה את העבודה שלו והוא ישפיע.
<עידן: זה מה שקורה בפנימיות בדרך כלל.
<עידן: הפנימייה בכללי הפכה אותי לאדם אחר ממה שהייתי מלפני שהגעתי לפנימייה.
מירב בן ארי: איזו פנימייה היית, אמרת?
<עידן: בן שמן.
מירב בן ארי: בן שמן, נכון.
<עידן: היא הפכה אותי לאדם אחר.
<עידן: יותר עצמאי, יותר בוגר, יותר שקול בהחלטות שלי, חושב על מה אני רוצה לעשות הלאה.
מירב בן ארי: מה אתה רוצה לעשות הלאה?
<עידן: נכון להיום הגשמתי את החלום שלי להיות שינשין, נלחמתי עליו בכל מצב, קיבלתי 'לא' מהרבה ארגונים, היום אני שינשין ב"מעשה" ואני שמח על כך.
<עידן: להבא, לא יודע, אני לא יודע מה אני רוצה לעשות בצבא, אני לא מכיר את המערכת הצבאית יותר מדי בשביל - - -
מירב בן ארי: בשביל זה אתה בשנת שירות, תכיר.
מירב בן ארי: יש לך זמן להכיר עכשיו.
<עידן: קודם כל, בואי נעבור לאט לאט את שנת השירות ואז נחשוב על מה אני אעשה בצבא, אבל אני יכול להגיד, אם הבנתי נכון, הוועדה הזו היא על השתלבות של בוגרי פנימיות בשנת שירות ובמכינות, אז אני יכול להגיד שאצלנו, כאילו בפנימיות בדרך כלל, ממה שאני יודע, מגיל קטן מושרש אצלך הקטע הזה שאתה מסתכל, אנחנו, הפנימייה שלנו זה מכיתה א' אז מכיתה א' הילדים מסתכלים על שינשינים כאל איזה מין מודל כזה, או אני תמיד הסתכלתי על השינשין כאל מישהו הרבה יותר גדול ממני, גם מבחינת גיל, גם מבחינת להיות בוגר וזה מאוד משפיע, שהוא איתך מארבע עד אמצע הלילה.
<עידן: אנחנו יותר נבין את זה מאנשים עירוניים, יותר נבין מה זה להיות שינשינים או מה זה לתת את היחס הזה.
<עידן: וכמו שיעל אמרה, אנחנו יותר יודעים לדבר בגובה העיניים כמו שהם דיברו איתנו.
<ערן גלבוע: השנה נכנסו 13 בוגרי י"ב למכינות הקדם צבאיות מבן שמן וששה שינשינים.
<ערן גלבוע: 19 חבר'ה מבן שמן יצאו - - -
<עידן: נכון, יצאנו הרבה מאוד.
מירב בן ארי: אני צריכה לסכם את הוועדה.
מירב בן ארי: ראשית, נתחיל בתודות.
מירב בן ארי: זה היה מאוד מרגש, מאוד מעניין, למדנו המון ובכלל, כל ועדה, והיום הזה, אנחנו תיכף בשעה שתיים נתכנס, השדולה המרכזית, יחד עם שר החינוך וסגן שר הביטחון, יחד עם נציגי המשרדים הרלבנטיים, הארגונים החברתיים, אני יכולה לומר לכם שזה היה יום מאוד מאוד מרגש, מאוד חשוב.
מירב בן ארי: אנחנו רק באמצע שלו אז אני לא מסכמת, היום זו הוועדה האחרונה ליום ,לכן אני גם אגיד משהו על הדיונים בוועדות.
מירב בן ארי: כל דיון שהגעתם – השפעתם.
מירב בן ארי: נתתם את השיח הציבורי הכול כך חשוב שהיה חסר פה, כי זה אמנם מפעל של כמעט מאה שנה ועד היום הכנסת לא ציינה את זה, אלא בכל מיני ועדות, ככה פה מדברים, פה תקציב ופה באמת יום שלם.
מירב בן ארי: ראיתם גם כמה חברי כנסת מגויסים, תומכים, הרבה אמרו שזה הבנים שלהם, אבל בלי קשר לזה שהבנים והבנות שלהם, אלא באמת מתוך ראייה של המפעל.
מירב בן ארי: הנושא הזה של היום רץ פה בכל הוועדות, הוא חשוב מאוד.
מירב בן ארי: השילוב של צעירים מהפריפריה החברתית, הגיאוגרפית, צעירים עם מוגבלות, צעירים יוצאי אתיופיה, כל אותן אוכלוסיות ששנים לא היו בתוך העולם הזה של מכינות ושנת השירות.
מירב בן ארי: אני לא יודעת, תראו, אמרנו שהכסף הוא לא הבעיה, אבל ההצגה והחשיפה ובאמת השקיפות של התכנית הנהדרת, הכול כך חשובה הזאת, הציונית כל כך, של עולם המכינות ושנת השירות, לא נחשפה בצורה ראויה, ודרך אגב, זו אחת המסקנות החשובות של היום הזה, כי בסוף, גם אם זה לא הכסף וגם אם המדינה שמה, בסוף, באמת, לבוא ולחשוף את אותם צעירים ולתת להם את הגב.
מירב בן ארי: והגב הזה מביא אותי ישר אל הצבא, כי בסוף, אתם יודעים, אנחנו עושים עבודה נהדרת, באמת.
מירב בן ארי: בפנימיות, אפשר להגיד, פנימייה אחת פחות טובה, פנימייה יותר טובה, אבל הפנימיה נותנת את הגב.
מירב בן ארי: הוא אמר כאן, הפנימיה נותנת את הגב לאותו חניך ואז הוא מגיע לגיל שהוא צריך להתגייס ואין לו לאן ללכת, אין לו בית, כי הרי חלק יצא מהבית כי הוא רצה וחלק הוצא מהבית, אז נגיד שביום הזה, שהוא כבר עבר צו ראשון בגיל 16, הצבא כבר מקבל את הנתונים, הוא יודע, למה לא בשיתוף פעולה עם עולם כזה חשוב, למה לא לבוא ולהגיד, אנחנו נחשב עליו מסלול מחדש ואתם תיקחו אותו ותעשו איתו את הפעולה הכול כך חשובה הזו, כדי באמת להכין אותו.
מירב בן ארי: בסופו של דבר זה לא רק המכינה ושנת שירות, זה הגיוס לצבא, זה השירות המשמעותי, והדבר הכי חשוב זה להיות אזרחים טובים, משפיעים, ציוניים, ערכיים, בתוך המדינה הזאת.
מירב בן ארי: אני עושה כאן שלוש מסקנות.
מירב בן ארי: אחת, אנחנו חוזרים לוועדת החינוך כדי לדון בעניין של בוגרי החינוך ההתיישבותי, לאן?
מירב בן ארי: וזה אומר איך אנחנו לוקחים את אותם בוגרים, אני סיירתי בכמה פנימיות, אני מכירה, ניהלתי שני מרכזי נוער בסיכון, יש לי איזושהי היכרות אישית עם הנושא, מה אנחנו עושים עם הבוגרים, האם זה שיש פה מודל של מרכז "מעשה" ועוד מודל ששמעתי כאן, כמו של "אחריי" ומשרד הרווחה, איך אנחנו יכולים להרחיב אותו ולפחות שלכל בוגר פנימייה, יהיו לו את הכלים, כי הרי רובם לא יכולים או לא רוצים לחזור הביתה.
מירב בן ארי: דבר שני, הצבא, משרד הביטחון.
מירב בן ארי: אני כבר אומרת לך, אני במקרה הכולבויניק של הכנסת, אין ועדה שאני לא חברה בה, אז גם בחוץ וביטחון אני חברה, ואתם תחזרו ותגידו לנו מה התכנית שאתם הולכים לעשות.
מירב בן ארי: יש לכם חודש, אני אבקש מאבי דיכטר, מה התכנית שאתם עושים על מנת לראות את אותם בוגרי המכינות, כל המכינות, בצורה אחרת.
מירב בן ארי: לא מ-day one שלהם, לא מהיום הראשון, אלא בחודשים האחרונים לקראת סיום המכינה.
מירב בן ארי: בוועדת חינוך, כמו שאמרתי, נדבר על הבוגרים ובוועדה הזו, ועדת העבודה והרווחה, אני ממש מבקשת ממשרד הרווחה, לעשות מעקב על התכנית הזו של "אחריי" בתוך הפנימיות.
מירב בן ארי: אנחנו רוצים לקבל נתונים, כמה בוגרים, כמה משתתפים.
מירב בן ארי: הוא נתן פה עכשיו נתון מאוד מעניין על בן שמן.
מירב בן ארי: כמה בוגרים של פנימיות הרווחה באמת לוקחים חלק?
מירב בן ארי: אם לא תבואו עם נתונים לא נדע איפה אנחנו צריכים להשתפר, אז זה בעניין של הרווחה.
מירב בן ארי: בבקשה ממך, לחזור לוועדה, לקבל נתונים, כמה בוגרים יוצאים לפנימיות.
מירב בן ארי: חשבתי שזה יהיה לי, אין, אבל אנחנו נמשיך.
מירב בן ארי: ומילה אחרונה לסיום, הנושא של מכינות ושנת השירות אמנם רוכז כאן ביום מיוחד, אבל כמו כל נושא שהכנסת עוסקת בו, זה לא נגמר פה.
מירב בן ארי: אנחנו נמשיך לדון, אם זה בוועדות השונות שרלבנטיות, אם זה בתקציבים, כמו שעסקנו בוועדת כספים היום, אם זה בנושא של העולים, אגב, ששמחנו לשמוע שבאמת הרבה יוצאי אתיופיה משתלבים, אבל עולים חדשים אחרים שיש לנו פה, אין לנו עדיין את הגב בשבילם.
<קריאה: יש מכינה.
מירב בן ארי: אני יודעת, אבל לא מספיק בתוך המכינות הקיימות.
מירב בן ארי: זה גם עשינו בוועדת הקליטה.
מירב בן ארי: אני מאוד מודה.
מירב בן ארי: אני מודה בעיקר לחניכים שהגיעו.
מירב בן ארי: תסלחו לי, כל הארגונים שעושים עבודת קודש נהדרת, אתם יודעים שאני איתכם לאורך הדרך, אבל אני רוצה להודות לכל החניכים, אלה שיושבים לשולחן ואלה שיושבים מאחור, מאוד מאוד מרשימה הנוכחות שלכם, החולצות שלכם, הצבעים שהבאתם לכנסת, זה יום שהוא מיוחד בשבילכם.
מירב בן ארי: אני באמת באמת חושבת שהמעוז הדמוקרטי של מדינת ישראל צריך לבוא ולפרגן ולתת לכם את הבמה, כי בסופו של דבר אתם אלה שבסוף תשבו כאן ותנהלו את הוועדות יום אחד, אתם יודעים, ותשבו בכנסת.
מירב בן ארי: אז תודה רבה לכולכם.
מירב בן ארי: אנחנו ניפגש בשתיים, אולם ירושלים, בקומה השלישית, תודה רבה.
אלי אלאלוף: שלום, אני מתכבד לפתוח את ישיבת ועדת העבודה, הרווחה והבריאות.
אלי אלאלוף: במסגרת ציון יום השפה הערבית בכנסת על סדר-היום: הנגשת שירותי המוסד לביטוח לאומי בשפה הערבית.
אלי אלאלוף: בראוו על היוזמה, יוסף.
אלי אלאלוף: אני מקווה שנדע להעריך פעם כמה חשובה כל שפה אבל במיוחד השפה הערבית.
אלי אלאלוף: אנחנו חיים באזור ובחברה שהשפה הערבית לדעתי לא פחות חשובה מהעברית.
אלי אלאלוף: אני גם שמח שבמערכת הערבית מבינים שהשפה העברית היא גם חשובה וזה אחד עם השני.
אלי אלאלוף: שתי השפות שפות שמיות.
אלי אלאלוף: לא רק באנו מאותו אבא אלא גם מאותה שפה.
אלי אלאלוף: אני גדלתי עד גיל 22 במדינה ערבית שאוכלסה לפני כן על ידי יהודים, מרוקו.
אלי אלאלוף: היהודים במרוקו הגיעו לפני הערבים, מבית שני.
אלי אלאלוף: לכן למשל – אני בא מפס – בקהילה בפס יש שתי תת קהילות: המקומיים – אלה שהגיעו לפני 2,000 שנה; והמגורשים – שהגיעו רק מגירוש ספרד לפני 500 ומשהו שנה.
אלי אלאלוף: מי שיהיה לו המזל – ואני מאחל לכולם – לבקר בפס, יראה את הרקמה המדהימה שיש ביחד, יהודים וערבים.
אלי אלאלוף: אמרתי שעד גיל 22 חייתי במרוקו, כלומר, בתיכון הייתי יחד עם יהודים וערבים.
אלי אלאלוף: בספורט – שיחקתי רוגבי וכדורסל – יהודים וערבים ביחד.
אלי אלאלוף: למרות ששם לא אהבנו לקבל מכות אז היהודים ברחו מהר.
אלי אלאלוף: היתה שם פשוט אווירה מדהימה.
אלי אלאלוף: מי שמכיר את פס ויורד לאוניברסיטה המוסלמית הראשונה בעולם, אל-קרוויין – מה הבית שיש ממול?
אלי אלאלוף: הבית של הרמב"ם.
אלי אלאלוף: אל-קרוויין והרמב"ם בשם הערבי המקומי קוראים לו בוסטלטס – למה?
אלי אלאלוף: כי הוא עשה שעון, שהוא קיים עד עכשיו – לא כולו מלא לצערי, חלק נהרס – שיש בו שבע צלוחיות שמקבלות את טיפות המים וכך נקבעת השעה.
אלי אלאלוף: זה השעון של בוסטלטס.
אלי אלאלוף: הוא זה שהביא את השעון הזה ולכן קראו לו כך.
אלי אלאלוף: לכן, החברה היהודית והערבית בעיני זו חברה עם דגש על שתי הדתות, שתי התרבויות, וכשנדע לשלב אותן חזרה גם פה במדינה שלנו אז אנחנו ודאי נרגיש טוב יותר כולם, כולם ביחד.
אלי אלאלוף: לכן אני מאוד שמח לקיים את הדיון.
אלי אלאלוף: שוב, יוסף, תודה לך.
אלי אלאלוף: משיתוף פעולה בינינו כולנו נרוויח, זה מה שיש לי להגיד, כך אני מרגיש.
אלי אלאלוף: אני אפילו מודה שחלק גדול מהחברים החדשים שלי הם מהרשימה המשותפת.
אוסאמה סעדי: בסוף נשפיע עליך, אה?
אלי אלאלוף: אני באמת מרגיש נפלא אתכם.
אלי אלאלוף: אני אשמח שתפתח, יוסף.
יוסף ג'בארין: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי) תודה ליו"ר הישיבה אלי אלאלוף, מטבע הדברים אני אעבור לשפה העברית בכדי שהפרוטוקל יירשם, וגם בכדי שאלי יבין אותנו.
יוסף ג'בארין: תודה ליו"ר הוועדה על ההיענות לבקשה שלנו לקיים את הדיון הזה.
יוסף ג'בארין: תודה גם לאתי שבלחץ הזמנים הכניסה דיון חשוב זה.
יוסף ג'בארין: הרצון שלנו כמובן הוא לקדם את מעמד השפה הערבית, שפת אם של כחמישית מאזרחי המדינה, לפחות לכמחצית מהמשפחות היהודיות השפה הזו היא שפת המורשת, אולי גם שפת ההורים, שפת הבית, ואנחנו רואים את הדיון היום בכנסת כחלק מהמאמץ לחזק את השפה ולקדם את מעמדה.
יוסף ג'בארין: אין ספק שאחד התחומים המרכזיים שצריך לדאוג לקידום מעמדה של השפה הוא פעילות של מוסדות הציבור ובמיוחד מוסדות הציבור שנותנים שירות לאזרח.
יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שהדיון היום הוא בהחלט מאוד חשוב לנו, אמנם גם ברמה הסמלית, הצורך בלהכיר במעמדה של השפה, שהיא גם תופיע בפרסומים של המוסד לביטוח לאומי, אבל דווקא לדיון של היום יש היבט פרקטי מאוד חזק, מאוד חזק, כי בכל השיחות שאני מקיים עם הקהילה שלנו ועם הציבור הערבי אני מזהה בהחלט קשיים ברמה הלשונית.
יוסף ג'בארין: מכתבים שהם מקבלים, פניות מהמוסד לביטוח לאומי ופשוט מתקשים להבין מה שכתוב שם.
יוסף ג'בארין: אני חושב שמי שחשב פעם שכל האזרחים הערבים יודעים 100% עברית – זה כבר לא נכון.
יוסף ג'בארין: למרות, כפי שאמרתי, גם אם זה לא נכון עדיין יש את המעמד הסמלי.
יוסף ג'בארין: אני רוצה להגיד לכם שאני שומע אנשים שאומרים לי לגבי טפסים ומכתבים של ביטוח לאומי, שלפעמים יהודים מתקשים בעברית להבין, אז על אחת כמה וכמה כשזה מגיע - - -
אלי אלאלוף: מילאתי את הטופס של אזרח ותיק בשלוש שנים איחור.
יוסף ג'בארין: זה נכון במיוחד כשמדברים גם על אוכלוסיות מוחלשות בתוך האוכלוסייה הערבית, אנשים זקנים, נשים גרושות, והעניינים האלה מצריכים בהחלט להתאים את השירות הזה גם תרבותית במובן הזה שהוא יהיה גם בשפה הערבית.
יוסף ג'בארין: אני לא מדבר רק על תרגום אלא ממש התאמה תרבותית של השירות הזה.
יוסף ג'בארין: אני מקווה שנמצא אוזן קשבת במוסד לביטוח לאומי.
יוסף ג'בארין: אני רק אומר לכם כבר בהתחלה, בשיחות שהיו לנו עם שר העבודה והרווחה הוא אמר שנראה לו שהבקשה הזו היא צודקת ובאמת צריך לפעול בכיוון הזה.
יוסף ג'בארין: אז אני מקווה שהדיון הזה באמת יקדם אותנו ואולי גם נעשה דיון מעקב עוד חצי שנה או שנה לראות איפה הדברים עומדים.
יוסף ג'בארין: אני מתנצל שאצטרך לעבור לדיון אחר שאני מנהל, אבל אני רואה שחברי, שמובילים יחד אתי את היום הזה, גם ישתתפו וימשיכו בדיון.
יוסף ג'בארין: כמובן, תודה לכל האורחים שהגיעו מרחוק לדיון הזה.
אלי אלאלוף: בבקשה, אוסאמה.
אוסאמה סעדי: (אומר דברים בשפה הערבית, להלן התרגום החופשי) תודה ליו"ר הישיבה אלי אלאלוף, ואהלן וסהלאן (ברוכים הבאים) לאורחים.
אוסאמה סעדי: באמת זה יום מיוחד שהכנסת מציינת וזו ההזדמנות לברך את חברי יוסף ג'בארין שבאמת עמל, יזם ודחף את היום הזה.
אוסאמה סעדי: זה חשוב מאוד שאנחנו מציינים את השפה הערבית פה בכנסת.
אוסאמה סעדי: מול אלה שרוצים לפגוע, להוריד ולבטל את מעמדה של השפה הערבית, במיוחד הצעות חוק שונות ומשונות, הזויות, שרוצים לבטל בכלל את המעמד של השפה הערבית כשפה רשמית במדינה, אנחנו פה מציינים ומחזקים את השפה הערבית.
אוסאמה סעדי: זו שפה רשמית של 20% מהמדינה ואף אחד לא יבטל ולא יפגע במעמדה של השפה הערבית.
יוסף ג'בארין: אני מקווה, כבוד היושב-ראש – זה אולי לא הנושא של הדיון – שתקבל את זה כפניה אישית מחברי הכנסת מהרשימה המשותפת שמפלגת כולנו לא תיתן יד למהלך שכנראה הולך לפגוע באופן קשה במעמד הערבית.
אוסאמה סעדי: אז הוא לקח לי את המשפט – גם אני מצטרף לבקשתו, זו היתה הכוונה שלי, שבאמת אתם - - -
אלי אלאלוף: סליחה, אוסאמה, אני חושב שמה שאמרתם כל כך חשוב שאני רוצה להתייחס.
אלי אלאלוף: באופן אישי – זו עמדה כחבר כנסת מלא – אני לא אהיה שותף לפגיעה בשפה הערבית, לא בשפה וודאי לא באוכלוסייה.
אלי אלאלוף: אין שום סיבה לפגוע.
אלי אלאלוף: אני לא מאמין שיש כאלה שחושבים לאבד שפה או להחליש שפה זה לחזק מישהו אחר.
אלי אלאלוף: אז עמדתי היא ברורה.
אלי אלאלוף: אני לא אתן באופן אישי – אני לא יכול להתחייב בשם האחרים – שיפגעו בשפה הערבית.
אלי אלאלוף: הלוואי והיינו יכולים לחזק את השפה הערבית גם במגזר היהודי.
אוסאמה סעדי: אני חושב שזו כותרת הדיון ואפשר לסיים.
אוסאמה סעדי: מה, עכשיו נדבר על טפסים של ביטוח לאומי?
אוסאמה סעדי: אלי, תודה, אנחנו יודעים שזו עמדתך ולכן היה חשוב באמת שאתה תגיד את הדברים האלה, לא רק שלא תיתן יד לפגיעה בשפה הערבית אלא שחוק הלאום עצמו, שמהווה פגיעה באוכלוסייה הערבית – אני מקווה שגם אתם תעמדו מול הניסיונות האלה, שאין להם שום בסיס והיגיון.
אוסאמה סעדי: לעניין הביטוח הלאומי, אני מסכים למה שאמר גם היושב-ראש וגם חברי יוסף ג'בארין שבאמת – ואני הייתי עו"ד 25 שנה, אני יודע מה זה הטפסים של הביטוח הלאומי ומה זה למלא את הטפסים.
אוסאמה סעדי: כששולחים טפסים אפילו אתה כעו"ד כבר מתקשה לקרוא ולהבין.
אוסאמה סעדי: אז חשוב מאוד שאנחנו ננגיש – ואני מדגיש את המילה "הנגשה" – כל הזמן המוסד לביטוח לאומי, המנכ"ל והשר מדברים על הנגשת הזכויות, במיוחד לשכבות החלשות ביותר.
אוסאמה סעדי: נקודה אחרת וחשובה.
אוסאמה סעדי: בוועדות הרפואיות, אדוני היושב-ראש, כשאנשים באים בפני ועדה רפואית והם לא יודעים להסביר את המגבלות ואת הקשיים הרפואיים שיש להם, אז לפעמים אומרים למישהו כך בפרוזדור: אתה יודע לתרגם?
אוסאמה סעדי: מזמינים ככה תרגום.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ולפעמים בלי מתרגם.