GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: יש לו שתי שפות, יש לי שפה אחת.
אלי אלאלוף: אגיע אליו ואסביר לו.
אלי אלאלוף: אני מודיע לכם: תיתנו את כל ההסברים שתרצו, נציגי ההנהלה, נציגי הבעלות, אבל לא תהיה לכם ברירה אלא לעשות רברס מוחלט מהדרך שלכם, כי כנראה לא למדתם מספיק את חשיבות המפעל הזה, את המעמד שלו בעיר, את המעמד של העובדים שלכם בעיר, את ההשפעה האדירה.
אלי אלאלוף: כל מכה שנותנים לירוחם, זה מעורר הרבה יותר הדים והרבה יותר השלכות על כל המערכת החברתית של המדינה הזאת.
אלי אלאלוף: זה לא אקט של 140 עובדים, הם מייצגים שכבה שלמה של עובדים מסורים, שלמרות ההכנסות שלהם היום הם מתנהגים כמו אצילים, ולכן הפתיחה הזאת שלי.
אלי אלאלוף: אני רוצה שתבינו, כנראה לא הבנתם.
אלי אלאלוף: כנראה שהניהול לא לקח בחשבון את החלק הפסיכולוגי של העניין הזה.
אלי אלאלוף: לכן אני מאוד מבקש, תבינו את זה.
אלי אלאלוף: תבינו שבמקום הזה המהלך היה בכלל לא נכון.
אלי אלאלוף: יעקב, הצלחתי להרגיע אותך טיפה?
<יעקב צרפתי: קשה לי.
<יעקב צרפתי: אגיד לכם משהו אישי: היתה לי אמא צדיקה; נשבע לכם, כשהיא נפטרה לא בכיתי כמו שבכיתי הבוקר.
<יעקב צרפתי: הבת שלי בצבא.
<יעקב צרפתי: היא אמרה לי: למה אני הולכת לצבא אם מפטרים אותך?
<יעקב צרפתי: אז תבין מה זה, בן אדם שאומר לך: למה לתרום?
<יעקב צרפתי: שיזרקו אותך מהעבודה?
<יעקב צרפתי: זה הורג אותי וקשה לי, אני מצטער.
אלי אלאלוף: אז אתה רוצה שמישהו אחר ידבר בשמך?
<יעקב צרפתי: כן.
<יעקב צרפתי: יוסי, אם תוכל לדבר.
<יעקב צרפתי: תיכף אירגע.
<יוסי גל: שלום לכולם.
<יוסי גל: אני חבר ועד "נגב קרמיקה", עובד 28 שנים במפעל.
<יוסי גל: היום, כשאני רואה את היושב-ראש שלי בוכה, אני לא יודע אם יש לי מה להגיד.
<יעקב צרפתי: אני לא בוכה בחיים, אני נלחם בכול, אבל כשהילדים באים ושוברים אותך, אתה לא יכול.
<יוסי גל: חבר הכנסת מאיר כהן דיבר על דימונה ועל ירוחם.
<יוסי גל: כשהיינו קטנים והיו לוקחים לנו גוגואים או גולות, היינו אומרים: עשו לנו עוקץ.
<יוסי גל: אז אני אומר את זה היום פה, בגיל 48: עשו לנו עוקץ, אין לי מילה אחרת.
<יוסי גל: כשהייתי קטן הייתי הולך לצד, הייתי הולך אולי למקום אחר להרוויח.
<יוסי גל: פה אין לי איפה להרוויח, אין לי איפה להחזיר את הגולות והגוגואים האלה.
<יוסי גל: זה הפרנסה, הלחם והחמאה של הילדים שלי.
<יוסי גל: אנחנו במצוקה רצינית, כל אחד ואחד בעבודה עם מצוקה רצינית.
<יעקב צרפתי: שיבואו לבתים של האנשים.
<יוסי גל: אני אישית עם מחלה כרונית, יכולתי להוציא פנסיה רפואית לפני שלוש שנים, אבל אמרתי: את זה לא אראה לילדים שלי.
<יוסי גל: זו לא דוגמה שאני צריך להראות לילדים שלי, בגיל 45 לשבת בבית.
<יוסי גל: אני בא עם זריקות ואני בא עם כדורים.
<יוסי גל: אני עם ילד עם מוגבלויות בבית, סיפרתי את זה לחבר הכנסת גילאון כשראיתי אותו במעלית.
<יוסי גל: לפי חודש, בערב ראש השנה, כשקיבלנו את המסמך הראשון, יום אחרי זה הפסקתי לו את הטיפולים – אני לוקח אותו לטיפולים פרטיים - כי אין לי מאיפה לקחת, אין לי מאיפה להוציא.
<יוסי גל: אנחנו מגיעים לישיבות וצוחקים עלינו בפנים.
<יוסי גל: אני אומר לך, צוחקים עלינו, פוגעים באינטליגנציה שלנו.
<יוסי גל: אנחנו מהפריפריה, אבל יש לנו חוכמת רחוב.
<יוסי גל: האוניברסיטה שלנו היתה בשכונות שחבר הכנסת מאיר כהן מכיר.
<יוסי גל: אנחנו לא פראיירים, לא פראיירים, ואם צריך, כמו שאמרת, להבעיר את המדינה – נבעיר.
<יוסי גל: "דרכיה דרכי שלום וכל נתיבותיה שלום".
<יוסי גל: אנחנו מושיטים יד לשלום, אנחנו באים בכוונות טובות.
<יוסי גל: מבינים את הקושי של המפעל, מבינים את הקושי של הבעלים.
מיכל בירן: ואפילו לא ישבו אתכם.
<יוסי גל: ישבו, ישבו.
<קריאה: אחרי שבית-המשפט - - -
<יוסי גל: לא, גם לפני ישבו.
<יוסי גל: אבל הישיבות האלה היו קצרות, זה היה לעג, לצחוק על האינטליגנציה שלנו.
<יעקב צרפתי: אני מתחיל להתחזק קצת.
<יעקב צרפתי: אם אתה קורא לזה ישיבות – סליחה שאני אומר לך, כבוד היושב-ראש – כשאומרים לך: שמע, זה מה שאני רוצה, ואם לא תביא לי – אני סוגר את המפעל.
<יוסי גל: תוך יומיים תחתום.
<יוסי גל: אם לא – סוגרים.
<יעקב צרפתי: אם אתה קורא לזה משא ומתן – אני לא יודע איך אפשר לקרוא לזה משא ומתן.
<יעקב צרפתי: נתנו לנו חוברת עבת כרס; יש פה אנשים עם 40 שנים בעבודה, להביא אותם למצב של שכר מינימום בתנאים של מה שהיה רשום שם – חבל שלא הבאנו את החוברת - אתה מבין שזה באמת לעג.
<יעקב צרפתי: זה לסגור את המפעל, הם באו לסגור.
<יעקב צרפתי: כמו סלאמי עשו לנו עכשיו; לפני חצי שנה הורידו לנו שעות נוספות, הורידו כל מיני דברים ועכשיו זה הנתח העבה.
<יעקב צרפתי: תאמין לי, כשהם יעברו אותו, כל השאר ירוץ להם חלק.
<יעקב צרפתי: תודה רבה שהזמנת אותנו, כי זה המקום לעצור את זה.
<יעקב צרפתי: אולי הם רצו להגיע לפה בדרך שלהם, חשבו שהדרך הזאת יותר קלה.
<יעקב צרפתי: תאמין לי, גם בדרך אחרת היינו באים אתם יחד לפה.
<יעקב צרפתי: תבואו לירוחם, תראו אנשים באמת מסכנים.
<יעקב צרפתי: אני אומר לכם - מסכנים, ואני לא אומר את זה סתם, זה לא גימיק ולא כלום.
<יעקב צרפתי: אם אמרתי אני טועה, אם אמרתי שקר – שיתבעו אותי.
<יעקב צרפתי: אנשים מסכנים, תיכנסו לבתים שלהם, שחיים ממשכורת למשכורת.
<יעקב צרפתי: הם, את הסחורה שלהם לקחו.
<יעקב צרפתי: תקשיבו הם ממשיכים לעבוד.
<יעקב צרפתי: המפעל סגור, "נגב קרמיקה" ממשיכה למכור, זה לא עצר כלום.
<יעקב צרפתי: חבל שלא הבאתי לך לפה את האנשים.
<יעקב צרפתי: הם עשו יפה, מילאו מחסנים, לקחו מכל דגם את הכמות שהם יודעים שיצטרכו לעבוד אתה חודשיים–שלושה חודשים קדימה, ויש להם את העבודה שלהם.
<יעקב צרפתי: לך אתה תשב עם השחורים שלך בירוחם, מצדי אל תיתן להם גם לאכול לחם.
<יעקב צרפתי: אני שם להם כנפיים על האש לאכול עכשיו, נשבע לך.
<יעקב צרפתי: שים אותם באון-ליין בטלפון ותראה את זה, אנשים אוכלים שם כנפיים על גחלים.
<יעקב צרפתי: זה כואב לי, זה כואב.
<יעקב צרפתי: כבר היינו במשבר, לא ככה ניהלו משבר.
<יעקב צרפתי: בשנת 2000 פיטרו אנשים, אנשים הלכו בכבוד.
<יעקב צרפתי: יש אנשים בפנסיה מוקדמת בירוחם ומברכים את המפעל הזה.
<יעקב צרפתי: תאמין לי, באהבה אומרים: נתן לנו ממה שאכלנו , החזירו לנו בכיף.
<יעקב צרפתי: אלה – כלום.
<יעקב צרפתי: סגרו לנו דלת, שמו מסך.
<יעקב צרפתי: אתה יודע מה האבסורד פה?
<יעקב צרפתי: שגם אנחנו נחשבים עבריינים אצלם.
<יעקב צרפתי: אתמול באנו לישיבה אתם, הייתי המום.
<יעקב צרפתי: נכנסנו בשערים של ראשון, הולכים אחריי חמישה מאבטחים.
<יעקב צרפתי: אמרתי לו: תגיד, מה זה?
<יעקב צרפתי: אמר לי: אתם מהוועד של ירוחם, אנחנו מלווים אתכם.
<יעקב צרפתי: אמרתי: אתה מלווה אותי?
<יעקב צרפתי: למה, מה יש לי?
<יעקב צרפתי: אתה רוצה שארים לך חולצה כמו שאני נכנס בשער יפו בירושלים?
<יעקב צרפתי: אני לא מבין לאן הגענו.
<יעקב צרפתי: איזו מדינה זאת?
<יעקב צרפתי: איזו מדינה, מי שיש לו כסף הוא בעל הכוח?
<יעקב צרפתי: אני לא מבין את זה, זה לא יכול להמשיך ככה.
<יעקב צרפתי: אני לא מתבטא בעקיצות; האנשים האלה אלופים בדברים האלה – הם קונים, מוכרים ומייצאים ולא יודע מה הם עושים.
<יעקב צרפתי: אני לא יודע כלום, אני מכיר רק את ירוחם.
<יעקב צרפתי: בחלומות הוורודים לא חלמתי לעמוד פה בדבר כזה, בחיים שלי לא חלמתי לעמוד מול חברי כנסת, בשבילי זה כמו סוף העולם.
<יעקב צרפתי: באמת, מה בסך הכול אנחנו רוצים, להתפרנס?
<יעקב צרפתי: אני עם חמש נפשות בבית ואישה לא עובדת אז מה אתה רוצה, להוריד אותי לשכר מינימום אחרי 28 שנה?
<יעקב צרפתי: למה, אני איזה כלב?
<יעקב צרפתי: אני לא מבין.
<יעקב צרפתי: באתם, קניתם, השופט אמר לכם, והיתה מריבה עד 23:00 בלילה.
<יעקב צרפתי: הם רצו רק את החנויות.
<יעקב צרפתי: העורך דין שלהם בא והחזיר אותנו לתל-אביב.
<יעקב צרפתי: היתה סאגה אחת שלמה.
<יעקב צרפתי: הם לא רוצים להראות את הפרצוף שלהם, רק העורך דין מייצג אותם.
<יעקב צרפתי: אנחנו לא יכולים לראות מי זה בעל הבית, לא יודעים מי זה בעל הבית.
<יעקב צרפתי: זה לא עובד ככה.
<יעקב צרפתי: אמרנו לו: אנחנו רוצים לראות מי קונה אותנו, אנחנו רוצים ללחוץ לו יד.
<יעקב צרפתי: הנה, הוא יושב פה, הוא יגיד לך אם זה לא היה ככה.
<יעקב צרפתי: באנו לעבוד יחד, ביחד לקדם.
<יעקב צרפתי: יש לך בעיות?
<יעקב צרפתי: בוא נשב, ננסה לפתור דברים, לקצץ.
<יעקב צרפתי: אבל מה, שמת לנו שומרים בשער וזה מה שיש?
<יעקב צרפתי: זה לא יפה, לא מכובד.
<יעקב צרפתי: יש לי עוד הרבה מה להגיד, אני רוצה שגם אחרים יגידו.
<יעקב צרפתי: זה לא יכול להימשך ככה, חייבים לעשות משהו.
אלי אלאלוף: אשמח שגם נציגות הבעלות תתבטא.
<אורי גלבוע: אני מנכ"ל קבוצת נגב.
<אורי גלבוע: לא אתנצח פה עם כל מיני אמירות שנאמרו והרבה מאוד אי-דיוקים, לא מהצד של חברי הכנסת המכובדים וגם לא דברים שנאמרו בחוסר דיוק כזה או אחר - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: תעמיד דברים על דיוקם.
<אורי גלבוע: לא לא, אני פשוט לא אתייחס.
<אורי גלבוע: חבר'ה, ישבתי בשקט - - -
אלי אלאלוף: תמשיך, תמשיך.
<אורי גלבוע: תודה.
<אורי גלבוע: רק אגיד דבר אחד, שהוא חמור, שנאמר פה.
<אורי גלבוע: אני יכול להגיד שהבעלים שרכשו הגיעו בידיים נקיות, שיירשם פה בפרוטוקול.
איילת נחמיאס ורבין: עשיתם דיו-דיליג'נס?
איילת נחמיאס ורבין: סליחה, עשיתם דיו-דיליג'נס?
איילת נחמיאס ורבין: מה זאת צורת ההצגה הזאת, עם כל הכבוד?
איילת נחמיאס ורבין: ידעתם מה מצב המפעל, למה אתם מעמידים פנים?
איילת נחמיאס ורבין: ידעתם מה מצב המפעל, מה זה השטויות האלה?
איילת נחמיאס ורבין: סליחה שהתפרצתי, אבל - - -
אלי אלאלוף: אם אתם רוצים שנדון בינינו - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא בינינו.
איילת נחמיאס ורבין: אבל עם כל הכבוד, אני רוצה שהמנכ"ל יידע שהוא לא יושב מול חברי כנסת שלא מבינים שום דבר מהחיים שלהם.
איילת נחמיאס ורבין: אני, אגב, באה מהתעשייה.
איילת נחמיאס ורבין: בוא תגיד לנו באמת - עשיתם דיו-דיליג'נס לפני פחות מחצי שנה, קניתם את המפעל ועכשיו זורקים את האנשים הביתה.
אלי אלאלוף: חברת הכנסת ורבין, אני מבקש להפסיק.
אלי אלאלוף: אני מתנצל על ההתפרצות שלה.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא חושבת שיש מה להתנצל על ההתפרצות שלי.
איילת נחמיאס ורבין: אמרתי את האמת.
אלי אלאלוף: אני לא חושב שזה במקום, תאפשרו ביטוי.
<אורי גלבוע: תודה, אדוני היושב-ראש.
<אורי גלבוע: אני אומר שוב: אתייחס לנקודה אחת במילה אחת - הבעלים הגיעו בידיים נקיות.
<אורי גלבוע: מישהו פה אמר ציונות; הגיעו עם ציונות לגבי המפעל בירוחם.
<אורי גלבוע: אנחנו יושבים פה אמנם משני צדי המתרס, אבל אנחנו והעובדים וכל הדברים שנאמרו פה – אני מסכים לכולם.
<אורי גלבוע: כולנו יחד, ובייחוד אנחנו והעובדים, כנראה לא יכולים להפוך את המפעל או את תעשיית הפורצלן בנגב ובמדינת ישראל לרווחית.
<אורי גלבוע: אולי בהמשך, עוד כמה משפטים, הגוף המכובד שיושב פה, האכסניה הזאת שניתנה, יוכל לתת פתרונות ואנחנו – הבעלים, ההנהלה והעובדים – נעשה את זה בשמחה.
<אורי גלבוע: אנחנו, ההנהלה והעובדים, בארבעה–חמישה חודשים האחרונים עובדים יום ולילה על מנת להציל את הקבוצה.
<אורי גלבוע: לפני חמישה חודשים הבעלים רכשו את קבוצת "נגב קרמיקה" שעמדה על סף פשיטת רגל.
<אורי גלבוע: ב-8 בחודש אפריל, כשנחתמו ההסכמים הראשוניים, לא ידעו 700 עובדים של קבוצת נגב אם הם עומדים לקבל משכורת, ולמעשה חששו שהם לא הולכים לקבל משכורת, וזו היתה המציאות.
<אורי גלבוע: יש 700 עובדים בקבוצה, והבעלים קנו את הקבוצה.
<אורי גלבוע: דרך אגב, זה לא מפעל שקנו, קנו קבוצה שהפסידה.
מיכל בירן: כן, הם קנו את השם.
מיכל בירן: אנחנו יודעים.
<אורי גלבוע: לא.
<אורי גלבוע: קנו קבוצה שכללה 700 ויותר עובדים, שהפסידה מאות מיליוני שקלים והיתה בפשיטת רגל.
<אורי גלבוע: זו האמת.
<אורי גלבוע: אני אומר שוב: אנחנו והעובדים יחד בחמישה חודשים האחרונים עובדים כדי לעשות רה-ארגון בקבוצה ובמפעל ובכל אחת מזרועות הקבוצה הזאת כדי להביא פרנסה ל-700 עובדים ולא רק ל-120 עובדים.
<אורי גלבוע: אני אומר שוב: ישבנו הרבה עם יוסי ועם יעקב, ישבנו במפעל, חשבנו, התאמצנו.
<אורי גלבוע: לא אכנס לפרטים.
<אורי גלבוע: הגענו למסקנה שהמפעל הזה - וכנראה לא רק המפעל הזה; אני מסכים עם חברי הכנסת, שתעשייה בנגב ובמדינת ישראל, כשמדיניות הממשלה מעודדת ייבוא זול, לא יכולה לפעול.
<אורי גלבוע: הנתונים הם נורא פשוטים, לא צריך להרחיב אותם; אם מפעל נגב בירוחם מייצר אריחים ב-44 שקלים ובעולם זה הפך ל-commodity ואריחי פורצלן מיוצרים במספר דולרים בודדים ומיובאים לארץ ב-25 שקלים, אני לא יודע איך למפעל ייצור כזה יש תקומה.
<יוסי גל: אז למה קנית?
עבד אל חכים חאג' יחיא: את הנתונים האלה לא ידעת לפני?
איציק שמולי: היית אומר ביושר: אני יבואן, אני רוצה לייבא, לא מעניין אותי עכשיו הייצור - - -
אלי אלאלוף: איציק - - -
איילת נחמיאס ורבין: היושב-ראש, לזה התכוונתי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הוא קנה את השם של נגב.
אלי אלאלוף: איציק, ברשותך.
אלי אלאלוף: תאפשר להשלים.
<אורי גלבוע: קנינו את קבוצת נגב, שכל זרועותיה היו הפסדיות, לא רק המפעל הפסיד מאות מיליוני שקלים.
<אורי גלבוע: יש פה עתיד של מאות עובדים שנמצא על הכף והאחריות שלי היא לכל 700 העובדים.
מאיר כהן: ואתה אומר שאם תסגור את המפעל בירוחם יהיו לך משכורות לשאר.
איילת נחמיאס ורבין: כן, לקמעונאי, כי בקמעונאי הוא יכול למכור ב-23 שקלים למטר ופה הוא צריך למכור ב-46 שקלים למטר.
אלי אלאלוף: איילת, בבקשה.
אלי אלאלוף: שמענו את קולך היפה, תאפשרי להתבטא.
<אורי גלבוע: אני אומר ליושב-ראש, לחברי הכנסת ולנציגי הממשלה שנמצאים פה: אם באמת יש ברצונכם לעזור, אני יכול להציע מספר דברים שהיו יכולים לעזור לתעשייה.
אלי אלאלוף: בבקשה, נשמח.
<אורי גלבוע: למשל, אם רוצים לעודד ייצור מקומי של פורצלן, אפשר למשל להטיל מסים - את זה למדנו בשיעור ראשון בכלכלה - על ייבוא מטורקיה ויהיה כדאי לייצר ולא לייבא, או להטיל מסים על ייבוא מסין ויהיה כדאי לייצר ולא לייבא, כי עובד בטורקיה עולה 400 דולר ויגידו האנשים האלה כמה עולה עובד במדינת ישראל.
איילת נחמיאס ורבין: תודה לאל.
איילת נחמיאס ורבין: כן, אני יו"ר שדולת התעשייה, אני אגיד תודה לאל שפה לא מרוויחים 400 דולר בחודש.
אלי אלאלוף: שמענו אותך, גמרת את ההצגה.
איילת נחמיאס ורבין: אני יוצאת, אדוני.
אלי אלאלוף: לא לא, מספיק.
איילת נחמיאס ורבין: אתה מכיר אותי, אני לא עושה הצגות.
אלי אלאלוף: את לא עושה, אבל זה מספיק הצגה.
אלי אלאלוף: זה הפך להצגה.
אלי אלאלוף: מספיק, תאפשרי.
אלי אלאלוף: - - - את שאר חברי הכנסת, באיזה איפוק.
איילת נחמיאס ורבין: אני מתנצלת, היושב-ראש אלאלוף, שהפרעתי לך היום.
<אורי גלבוע: ממשלת ישראל, לאורך כל השנים האחרונות, מעודדת ייבוא בענפים שונים.
<אורי גלבוע: גם בענף הדיור ממשלת ישראל יצאה בתוכנית "דיור למשתכן" במטרה להוזיל את מחירי הדיור.
<אורי גלבוע: הקבלנים שקונים את האדמות לוחצים את מחירי התשומות והיום אריחי פורצלן - - -
מאיר כהן: סליחה, אני לא רוצה לעשות הצגה.
מאיר כהן: אני מבין מהדברים שלך – ותגיד את זה, ברשותך - שקבלת ההחלטה היא לסגור את המפעל.
מאיר כהן: וחבל, כי הולכים עוד הרבה אנשים לשבת אתכם, אז תגיד.
מאיר כהן: מה שאני מבין מהדברים שלך – שום דבר, אתם מחכים לפתרון שלנו כי בלי זה אתם סוגרים את המפעל.
<אורי גלבוע: ברשותך, תן לי להשלים.
<אורי גלבוע: זה לא מה שאמרתי, ואני רוצה להשלים את דבריי.
<אורי גלבוע: על מנת להגיע למצב שתעשיית פורצלן בנגב יכולה להתקיים במדינת ישראל הצעדים נמצאים בבניין הזה, בשולחן הזה, בממשלה.
<אורי גלבוע: זה יכול להיות צעדים של מיסוי, זה יכול להיות, למשל, אם ב"מחיר למשתכן" היו מחייבים את הקבלנים לרכוש תוצרת הארץ.
<אורי גלבוע: אני לא רוצה לספר לכם סיפורים שאולי אתם יודעים, אבל עוד לפני זממנו – אלה סיפורים שאני שמעתי - כשבנו את בניין בית-המשפט, במכרז של הקבלן לקחו אריחים מתוצרת סין או מתוצרת טורקיה, מייבוא, ולא לקחו אריחים מתוצרת הארץ.
<אורי גלבוע: אז יכול להיות שאם הכנסת המכובדת או הממשלה יחליטו שבאמת רוצים שתהיה תעשייה - כי זה חשוב וזה ציוני – זה גדול עלינו ביחד, יכול לקרות רק אם הגוף הזה - - -
אלי אלאלוף: אורי, יש לי בקשה אליך: תהיה מעשי.
אלי אלאלוף: מה עושה מחר בבוקר למען המפעל?
אלי אלאלוף: מה שאנחנו נעשה זה משהו אחר.
אלי אלאלוף: מה אתה עושה מחר בבוקר?
אלי אלאלוף: מה תוכנית העבודה שלך?
<אורי גלבוע: אנחנו ממשיכים לנהל משא ומתן עם העובדים על תוכנית הבראה.
<קריאות: מה, לפטר - - - ?
אלי אלאלוף: אני מבקש לשמוע פעם אחת מהבעלים, שהם יגידו מה התוכנית שלהם, שנוכל לדעת למה להתייחס.
אלי אלאלוף: אחרת רק רס"ר שמועתי מקבל - - - בבקשה, אדוני.
<אורי גלבוע: הגענו לשוקת שבורה ולכן הגענו לסגירת המפעל, אחרי שהצענו הצעות כאלה ואחרות.
אלי אלאלוף: מה הצעתם?
אלי אלאלוף: לא קיבלתי חומר, אני מתנצל.
אלי אלאלוף: תסביר לי מה הצעתם ומה אתם רוצים.
מאיר כהן: אתה הבעלים, אודי?
<יוסי גל: חלק מהבעלים.
<אודי אמיר: ביום ראשון היינו בבית הדין.
<אודי אמיר: בית הדין שלח אותנו למשא ומתן.
<אודי אמיר: מחר ב-9:00 אנחנו בדימונה.
<יעקב צרפתי: אבל תגיד מה היה לפני בית-המשפט, לא אחרי.
<יעקב צרפתי: מה עשיתם לפני בית-המשפט.
אלי אלאלוף: נעשה היסטוריה אחר כך.
אלי אלאלוף: יעקב, חבר'ה, אם לא תאפשרו שגם הם תציגו.
אלי אלאלוף: יעקב, ברשותך, אני כל כך מבין אותך.
אלי אלאלוף: אבל מצד שני, בוא נאפשר.
<אודי אמיר: בטח בצד שלנו נעשה בתום לב משא ומתן עם העובדים.
<אודי אמיר: שאלת מה האג'נדה.
<אודי אמיר: מחר ב-9:00 נהיה בדימונה וננסה להגיע, עם העובדים וההסתדרות, לאיזשהו פתרון לגבי הנושא הזה.
אלי אלאלוף: אני לא מבין, מה הפתרון?
אלי אלאלוף: רק לפטר עובדים או לא לפטר?
אלי אלאלוף: אתה לא תקבל מפעל מצליח רק אם אתה מפטר עובדים או לא מפטר עובדים, יש יותר מזה.
אלי אלאלוף: מה התכנון שלך?
<רפאל טויזר: כבוד היושב ראש, הכוונה - - -
עבד אל חכים חאג' יחיא: חבר'ה, משא ומתן כשהמפעל סגור?
<רפאל טויזר: - - - 38 עובדים מהוותיקים מיד, במיידי - - -
אלי אלאלוף: אדוני היקר - - -
<רפאל טויזר: אז שיגיד.
אלי אלאלוף: רגע, הוא יגיד מה שבא לו להגיד.
<רפאל טויזר: 38 עובדים במיידי.
אלי אלאלוף: אתה יכול להגיד לנו מה תוכנית העבודה של המפעל?
<אורי גלבוע: יושב פה מנכ"ל משרד הכלכלה, מכיר את החוברת, מכיר גם את אופי הדיונים.
<אורי גלבוע: אני לא חושב שזה הפורום פה.
<אורי גלבוע: אמרתי ביושר שאנחנו, כהנהלה וכבעלים, הגענו להבנה שלמפעל הזה אין זכות קיום.
<אורי גלבוע: הכנו תוכנית הבראה, שכן, היא כוללת פיטורים קשים, והיא משאירה את המפעל הזה הפסדי בצורה משמעותית, בסדרי גודל של מיליון שקלים בחודש.
<אורי גלבוע: הצגנו את התוכנית הזאת לעובדים – תוכנית שכללה גם קיצוצים, גם צמצום העבודה במפעל, גם שינויים ארגוניים כאלה ואחרים – התוכנית הזאת פשוט נדחתה.
<אורי גלבוע: אבל אני אומר לכם שוב: היום, וגם ברגע שהצענו את התוכנית הזאת, ללא שינויים שנמצאים באחריות הממשלה והגופים המחליטים פה, יהיה מאוד קשה.
<אורי גלבוע: אני לא יכול להבטיח, גם אם היתה מתקבלת תוכנית ההבראה הזאת - שנדחתה בתוקף על-ידי ההסתדרות והעובדים - שלא היינו מגיעים בדצמבר לאותו מצב.
<יוסי גל: אני רוצה להגיד שני דברים.
<יוסי גל: אחד מהם הוא שבשנתיים האחרונות אנחנו נמצאים בתוכנית הבראה.
<יוסי גל: אנחנו, כוועד עובדים אחראי – יושבים פה עובדים ויגידו לך - ויתרנו על 2.5 מיליון שקלים מכספי העובדים.
<יוסי גל: זה דבר אחד.
<יוסי גל: עכשיו אני פונה אליכם, אורי ואודי:
<יוסי גל: אם יש לכם באמת אחריות על המפעל הזה, לפחות על המכונות אם לא על האנשים, כי כרגע אנחנו רואים שאין אחריות על האנשים - אני מתחנן לפניכם, שמתם שם בריונים שעושים נזק, פורצים ארונות.
<יוסי גל: אני אומר לך, שומעים אותי פה כולם, שאני, חברי הוועד והעובדים שמים את הפיצויים שלנו פה על השולחן כערבות.
<יוסי גל: היום אתם עושים נזק למכונות.
<יוסי גל: כל מכונה היא 700,000 יורו.
<יעקב צרפתי: תנו לנו לטפל בהן בהתנדבות.
<יעקב צרפתי: נטפל בהן בהתנדבות.
<יוסי גל: - - - של מעל 200 מיליון יורו.
<יעקב צרפתי: בהתנדבות נטפל בהן, לא רוצים כסף.
<יוסי גל: אני מתחנן בפניך, תן לי להכניס לשם עובד שייתן טיפול.
<יוסי גל: ריבונו של עולם, זה הלחם והחמאה שלי.
<יוסי גל: מחר תגיד לי להפעיל – אני לא יכול להפעיל.
<יעקב צרפתי: מחר אתה תלך, מה יהיה?
<יוסי גל: אני לא יכול להפעיל את המפעל מחר, גם אם נרצה.
איציק שמולי: מה הוא צריך, אם אתה אומר שהוא הבריח הסחורה?
לאה פדידה: זה ממש דז'ה וו של הכלבים ב"סולתם".
איציק שמולי: אם אמרתם שהוא כבר הבריח את הסחורה - - -
<יעקב צרפתי: אני רוצה להגיד לך משהו בקשר לסחורה הזאת, תקשיב טוב.
<יעקב צרפתי: 80% מהסחורה נמצאת ברמאללה, הם מכרו אותה במחיר שהם קונים עגבניות בשוק.
<יעקב צרפתי: אומר לך, ואתם לא תאמינו – שמונה שקלים למטר סוג א'.
<יעקב צרפתי: רק תיקחו, תעיפו לי את המחסן הזה, תגמרו אותו לפני שאני סוגר את המפעל.
<יעקב צרפתי: ככה זה היה, אני אומר לך לאור היום.
<יעקב צרפתי: מלגזנים אמרו לי: נפלנו מהרגליים, כמה טריילרים יוצאים לרמאללה, כמה?
<יעקב צרפתי: זה דבר לא יאומן.
<יעקב צרפתי: רק את ה-ג' היו קונים במחיר של 12–13 שקל, פתאום מוכרים להם סוג א' בשמונה שקל – זה לא נשמע.
<יעקב צרפתי: היה מחסן באשדוד ששילמו עליו הון תועפות.
<יעקב צרפתי: דיברתי עם מישהו שם שאמר לי שרוקנו את כל המחסן, רוצים להחזיר אותו.
<יעקב צרפתי: הם עשו ניקיון, סגרו סניפים, ופתאום יום אחד אמרו לו: פתח, אנחנו מביאים לך סחורה.
<יעקב צרפתי: למה?
<יעקב צרפתי: יש לנו מקום בנגב בחינם.
<יעקב צרפתי: בחינם שים את הסחורה, למה ללכת לשלם כסף?
<יעקב צרפתי: כל בר דעת צריך לדעת שיש פה משהו שלא נראה הגיוני.
<יעקב צרפתי: אנחנו רוצים שמישהו ייכנס לעובי הקורה.
איציק שמולי: אבל הבנתי שבבית-המשפט אמרו שאתם מקבלים ארוחות גורמה.
<יעקב צרפתי: אתה מוזמן.
<יעקב צרפתי: רק שיפתחו לנו את חדר האוכל ואתה מוזמן.
אלי אלאלוף: סאלח ואחר כך טל אוחנה.
סאלח סעד: אני חושב שהדמעות שזלגו קודם מעיניו של יעקב צרפתי, יושב-ראש הוועד, אומרות הכול.
סאלח סעד: 140 עובדים, לזרוק אותם לרחוב, אלה שיש להם 40 שנות ותק ו-30 שנות ותק בעיר ירוחם?
סאלח סעד: עיר רוויית אבטלה.
סאלח סעד: אני אפילו לא רוצה להיכנס לעניין הרווח – פחות רווח, יותר רווח, זה לא מעניין אותי.
סאלח סעד: אתם ההנהלה, מי שנכשל זה אתם.
סאלח סעד: צריכים לפטר אתכם ולא את העובדים.
סאלח סעד: העובדים האלה הם בוני ארץ ישראל היפה.
סאלח סעד: אלה העובדים שמפרנסים משפחות.
סאלח סעד: אני לא רוצה להיכנס לכיס של המנכ"ל או של הבעלים, שבטח מקבלים משכורות של מאות אלפי שקלים, אבל עובדים של 6,000 ו-7,000 שקל שמפרנסים שלושה וארבעה ילדים אתם זורקים לרחוב בעיר ירוחם, בפריפריה?
סאלח סעד: אדוני המנכ"ל, זה הפתרון שלנו לעובדים של ישראל, העובדים שצריכים לבנות את המדינה הזו?
סאלח סעד: אני אומר לכם, באתי עם לבוש של העובדים כי אני גאה להיות שייך לעובדים.
סאלח סעד: באתי מהעבודה ואני שייך לעבודה.
סאלח סעד: לא ניתן שהעובדים האלה יפוטרו.
סאלח סעד: אני אומר לך, אני חבר כנסת, לא אתן למפעל הזה להיסגר, ועוד בעיר ירוחם, העיר שכולנו צריכים לחזק אותה, שכולנו צריכים לתת לה כתף.
סאלח סעד: אתם צריכים לעשות חושבים פעם אחרי פעם ולבוא למשא ומתן עם ידיים נקיות ובאמת לפתור את הסוגיה הזו, כי זו סוגיה שמפריעה לכולנו.
אלי אלאלוף: בבקשה, ממלאת מקום ראש המועצה.
<טל אוחנה: אני מברכת את כל הנוכחים, ולא אחזור על דברים שנאמרו.
<טל אוחנה: בשתי הקדנציות האחרונות שלנו נפגשנו לא מעט פעמים, אלי, סביב השולחן הזה בנסיבות דומות.
<טל אוחנה: לא פגשנו ועד כל כך אצילי, שבאמת אוהב את המפעל הזה ומוכן ודואג לשלומו ומחויב אליו לא פחות מאף אחד אחר.
מאיר כהן: איפה ראש המועצה שלך?
מאיר כהן: למה הוא לא בא?
<טל אוחנה: ראש המועצה נמצא במקום אחר, שאי אפשר היה למנוע - - -
מאיר כהן: סוגרים עוד איזה מפעל?
<טל אוחנה: לא לא, לא בנסיבות האלה.
<טל אוחנה: הסוגיה של העשייה בפריפריה, אדוני מנכ"ל משרד הכלכלה, בטח בנגב המזרחי, בוערת.
<טל אוחנה: לחשוב שעכשיו אולי יגיעו שישה מפעלי שיעסיקו בשכר מינימום - זה לא הפתרון.
<טל אוחנה: הפתרון הוא להביא תעשייה עתירת ידע לנגב המזרחי, שיש לציין בשולחן הזה שכמות האבטלה בו כפולה מהממוצע הארצי.
<טל אוחנה: אנחנו זועקים את הזעקה הזאת כבר הרבה מאוד זמן.
<טל אוחנה: מקרה "אינטל" בקרית גת הוכיח את עצמו, כך צריך להיות עתידו של הנגב המזרחי.
<טל אוחנה: המדינה משקיעה מיליארדים בפיתוח הנגב, במעבר צה"ל דרומה, בתשתיות תחבורה.
<טל אוחנה: הוכחנו לכם, כמנהיגות, שאנחנו יודעים לקחת אחריות ועושים את זה מתוך עוצמה ונחישות.
<טל אוחנה: הבאנו הייטק, יצרנו תיירות, חיזקנו תעשייה קיימת, ואנחנו נמשיך לעשות את זה.
<טל אוחנה: אם המדינה לא תירתם עכשיו לפתרון הרבה יותר עמוק ושורשי כנראה שהנגב והמוביליות החברתית שהוא ראוי לה לא יתקדם.
<טל אוחנה: אני רוצה להגיד לבעלים שיש לי רק מילים טובות מתחילת הדרך שלנו יחד, ואודי יודע כמה הערכה יש לי אליו.
<טל אוחנה: הצעד החד-צדדי הזה שנעשה הוא לא נכון, הוא לא מכבד, הוא לא יעיל, ובאותן מילים כתבתי לו את ההודעה בבוקר יום שישי.
<טל אוחנה: כואב לי שהדרישות שלהם מהמדינה, כפי שהוצגו כאן היום, לא הוצגו לפני שהם הפכו את העובדים להיות איזה חסם בדרך.
איציק שמולי: בני ערובה קוראים לזה.
<טל אוחנה: בני ערובה.
<טל אוחנה: אולי הייתי משתמשת במושג יותר קיצוני.
<טל אוחנה: כשאקרשטיין היו צריכים שנדאג להם לרכש מקומי בעיר הבה"דים, נרתמו כולם וכך היה.
<טל אוחנה: יכולנו לעשות את זה גם עם "נגב קרמיקה".
<טל אוחנה: לא היתה פנייה כזאת, ככל הידוע לי, אל האנשים המצוינים שמובילים את משרד הכלכלה, גם יגאל צרפתי וגם אחרים באגפים האחרים.
<טל אוחנה: הנחישות הפוליטית והממשלתית שהיתה בימים האחרונים וסוקרה מעל דפי העיתונות, ראוי שתיעשה גם כשנצא מהאולם הזה, אלי, גם אם יהיו פיטורים שהם דרישה מספרית - זה מה שהוצג במשא ומתן אתמול, אני בקיאה מאוד בפרטים.
<טל אוחנה: כן יהיו פיטורים, לא יהיו פיטורים – כולנו, בנחישות, צריכים לגרום למפעל הזה להמשיך לעבוד, ולא רק למפעל הזה אלא לעוד מפעלים שזועקים זעקה גדולה והמדינה בהליכי ביורוקרטיה - עוד לפני היטלים ומדיניות כלכלית - שאחראים להם רשות מקרקעי ישראל ומשרד הכלכלה, יכולים לעשות להם חיים הרבה יותר קלים.
<טל אוחנה: עכשיו צריך צוות משימה שמגיע לתעשיינים עצמם ואומר להם: במה אפשר לעזור לכם?
<טל אוחנה: במה אנחנו יכולים לחזק אתכם?
<טל אוחנה: שלא נגיע לרגע הזה, שאנחנו מתכנסים פה כבר שלוש פעמים במהלך שבע השנים האחרונות סביב סגירה של מפעלים.
<טל אוחנה: תודה לכל חברי הכנסת שנרתמו.
מאיר כהן: הייתי ראש עיר כסגרו מפעל, כינסתי את אנשי המועצה שלי ועשינו תוכנית למתווה של מאבק.
מאיר כהן: אתם, כמועצה, מה מתווה המאבק שלכם?
<טל אוחנה: ראש המועצה אמר את זה בבוקר יום שישי, גם כשאתה נכחת: אם נצטרך להבעיר את המדינה, אנחנו נבעיר את המדינה.
אלי אלאלוף: לא, זה לא מעשי.
<טל אוחנה: אנחנו לא רוצים להגיע למקום הזה.
<טל אוחנה: אנחנו במקום אחר, אנחנו במקום של הישגים.
<טל אוחנה: אנחנו לא חוטבי עצים ושואבי מים, אנחנו כבר שנים מתעסקים - - -
מאיר כהן: טל, אני בא מאותו מקום שאת באה ממנו.
מאיר כהן: צריך לדאוג לאנשים האלה, שלא יפטרו אותם.
מאיר כהן: תעזבי, גם אני לא חוטב עצים ואף אחד מאתנו לא שואב מים, אבל כשנמצאים בפני בעיה, האם יש מתווה מאבק של היישוב עם המפעל הזה?
מאיר כהן: זה חשוב מאוד שהדברים ייאמרו, גם אם הם נשמעים יותר טוב.
מאיר כהן: תאמיני לי, אנחנו יכולים להצטייר כאנשים הכי נחמדים – אף אחד לא עושה לנו חשבון.
מאיר כהן: יש רגעים שצריך כן להבעיר את המדינה.
סאלח סעד: מאיר, אני חושב שאנחנו, חברי הכנסת, צריכים להיות מטה המאבק שלהם בקטע הזה, לא רק בעיר ירוחם.
מאיר כהן: אני סומך על ראש המועצה.
מאיר כהן: יש שם ראש מועצה מצוין, וגם טל היא אשת ציבור נהדרת.
מאיר כהן: אני בכוונה לוחץ, כי יש כאן שני אנשי ציבור שיכולים לעמוד בחזית של מאבק כזה ולעשות עבודה מצוינת.
מאיר כהן: אנחנו נירתם אליה.
סאלח סעד: נעזור להם בכל הכוח.
אלי אלאלוף: בבקשה, מנכ"ל משרד הכלכלה, שי רינסקי.
<שי רינסקי: טל, קודם כול אגיב אלייך.
<שי רינסקי: אני מתחבר לכל מילה שאת אומרת.
<שי רינסקי: פתחת ואמרת, ואת יודעת, שאנחנו שמים עכשיו לא מעט כסף בנגב המזרחי כדי לפתוח מפעלים חדשים, ובסך הכול אנחנו רואים הצלחה.
<שי רינסקי: אני מדבר על דימונה, ירוחם וערד.
<שי רינסקי: זה באמת בראש מעיינינו.
<שי רינסקי: אם יש צעדים נוספים שאת חושבת שנכון וראוי שנעשה, בשמחה נשב ונראה מה נכון לעשות.
<שי רינסקי: לכן, מתוקף זה, סגירת מפעל, בייחוד בירוחם – כואב הלב.
<שי רינסקי: רואים פה את האנשים, זה קורע לב.