GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: אני בטוח שזה לא יהיה שום צעד חד-צדדי.
אלי אלאלוף: אני רק אומר לה באופן יותר חד.
שרן השכל: אני יודעת שלפני כן, לפני הדיונים על החוק הזה, החבר'ה שיושבים כאן לא היו כל כך מאוגדים.
שרן השכל: אני קיבלתי פניות פתאום מפה ופתאום משם.
שרן השכל: עכשיו הם גם קצת יותר מגובשים ומאורגנים יחד.
שרן השכל: באמת בקשה אישית: כל צעד ומהלך – יש את המיילים שלהם ואת השמות שלהם בוועדה – לעשות את זה באמת תוך כדי דיון, פתיחות והבנה גם של הצרכים שלהם.
שרן השכל: זו בקשה אישית.
אלי אלאלוף: אני חושב שזה היופי של הדמוקרטיה שלנו.
אלי אלאלוף: לא רק נבחרי העם מצביעים – אתם משפיעים.
אלי אלאלוף: חברים, יש עוד מישהו שרוצה לומר דברים?
<נדב שיינברגר: צריך לשים לב שאין הליך ביניים.
אלי אלאלוף: לא, אין הליך.
אלי אלאלוף: בינתיים, אין שום דבר.
<נדב שיינברגר: יש חקיקה שעברה בשלוש קריאות והחוק נכנס לתוקף.
<נדב שיינברגר: אין לנו שום הליך ביניים.
אלי אלאלוף: הוא חבר טוב שלי בכל המובנים, והוא ראש מטה שר האוצר נדב שיינפלד - - -
<קריאה: שיינברגר.
אלי אלאלוף: אלה השמות שאני מסתבך בהם, אבל זה נדב.
אלי אלאלוף: אצלנו כשאתם מדברים על "נדב של כחלון", זה זה.
אלי אלאלוף: חברת הכנסת מיכל בירן, את רוצה?
מיכל בירן: אין לי - - -
אלי אלאלוף: נציגי המשרדים.
אלי אלאלוף: אנואר, בבקשה תגיד שם ותפקיד.
<אנואר חילף: אני אנואר חילף ממשרד הכלכלה.
<אנואר חילף: אנחנו, בהחלט, בנינו על כך שהתקנות האלה יביאו שיפור במצב.
<אנואר חילף: לצערי הרב, הנוסח, כמו שהוא היום, בכלל לא עוזר לשווקים וגם סוגר חלק מהם, ולדעתי, ההחלטה של משרד הבריאות היא הכי נדרשת במצב הזה.
<אנואר חילף: יחד עם זאת, אנחנו לא שוכחים גם שהמצב הנוכחי לא טוב ושצריך לשנות אותו, ואנחנו נצטרך לבוא ולוודא שתקופת הביניים הזאת לא תהיה ארוכה מדי ושחוזרים לכנסת עם תהליך קצת יותר מגובש ויותר מעמיק כמו שהציע מנכ"ל משרד הבריאות.
<אנואר חילף: מה שצריך להבהיר פה, גם לכל אלה שיושבים בוועדה, הוא שכל הנושאים ש'הדליקו' את כולם, כמו עניין יבוא מותגים פרטיים ממדינות לא מוכרות וכמו נושא בשמים וסבונים מוצקים, הכוונה של משרד הבריאות, כמו שנאמר פה על-ידי המנכ"ל, היא לשמר את המצב הקיים עד שבונים את התקנות האלה מחדש.
אלי אלאלוף: כן, אבל צריך גיבוי משפטי לזה.
<אנואר חילף: בהחלט.
שרן השכל: אנחנו ממתינים של היועץ המשפטי, נכון?
אלי אלאלוף: זה כבר - - -
<עידו שלמה סופר: אני עידו סופר מאגף התקציבים במשרד האוצר.
<עידו שלמה סופר: רפורמה זו מילה שמשתמשים בה הרבה, והיא נועדה להיות שינוי משמעותי לטובת רווחת הציבור, וזו הייתה המטרה של כלל משרדי הממשלה כאן.
<עידו שלמה סופר: במקרה הזה, דובר גם על הפחתת הנטל הרגולטורי והפחתת יוקר המחיה, כמובן תוך שמירה על בטיחות הציבור.
<עידו שלמה סופר: כמו שאנואר אמר, בנוסח בו התקנות הובאו לוועדה הן לא יכלו לעבור היות והן לא השיגו את המטרה ואין מה לומר "עשינו את הרפורמה" רק כדי לומר "עשינו רפורמה".
<עידו שלמה סופר: יש כמה נקודות ליבה שהוצגו כאן על-ידי משרדי הממשלה, על-ידי נציגי המגזר העסקי וגם על-ידי חברי הכנסת, שמהוות תנאי הכרחי עבור הרפורמה הזאת.
<עידו שלמה סופר: חושבים שהדבר אפשרי, ויש לעשות את זה בהקדם בשיתוף פעולה של כל הצדדים.
<עידו שלמה סופר: כמו שמנכ"ל משרד הבריאות אמר, ראוי שהמשרד יפעל בתקופה הזאת למתן הקלות.
<עידו שלמה סופר: הוא דיבר על יבוא אישי ועל יבוא מקביל, ואני בטוח שגם בנושא היבוא הרשמי והתעשייה המקומית כולל סוגיות הייצוא אפשר לגבש איזו שהיא אמנת שירות לקיצור הזמנים.
<עידו שלמה סופר: אני חושב שזה הדבר הנכון והראוי לעשות.
<עידו שלמה סופר: זהו.
<שי גלברג-סומך: אני שי סומך ממשרד המשפטים.
<שי גלברג-סומך: אני חוזר גם על דברים שנאמרו אבל בכל זאת.
<שי גלברג-סומך: דרך המלך היא חקיקה.
<שי גלברג-סומך: זאת אומרת, אם רוצים לקבל פסק זמן, דרך המלך היא חקיקה, ואני מקווה שזה מה שיקרה.
<שי גלברג-סומך: אם לא תהיה חקיקה, אנחנו מצפים לפניה של משרד הבריאות, פניה של הלשכה המשפטית במשרד הבריאות, ואנחנו נצטרך להכריע בשאלה מהו המצב המשפטי במקרה כזה.
אלי אלאלוף: מישהו מנציגי הציבור?
<יואב גזית: שמי יואב גזית, ואני מהתאחדות התעשיינים.
<יואב גזית: בקשה קטנה – בחודש האחרון, בחודשיים האחרונים ואולי אפילו בשלושת החודשים האחרונים, משרד הבריאות עשה מאמץ גדול מאוד כדי לטפל ברישיונות.
<יואב גזית: אנחנו באמת, קודם כול, רוצים להגיד – ואני חושב שזה משותף להתאחדות התעשיינים ולאיגוד לשכות המסחר – ובאמת אם אפשר היה לבקש, שהשירות הטוב הזה ימשיך גם בעתיד.
סימן טוב: לא יימשך, אלא ישתפר.
אלי אלאלוף: הם לא יודעים לעשות רוורס.
<יואב גזית: אם אפשר לקבל רישיונות גם בתקופה של חודש.
<יואב גזית: כל הנהלת משרד הבריאות נמצאת – תבינו כמה זה קריטי באמת ליצרן וליבואן לקבל יחסית מהר את הרישיונות.
<יואב גזית: זה פשוט עולם אחר לגמרי.
אלי אלאלוף: אני עושה סיבוב, ונגיע אליך.
<דורית שביט: אני דורית שביט מאיגוד לשכות המסחר.
<דורית שביט: אני חושבת שבחודשים האחרונים הייתה עבודה מאוד אינטנסיבית של כל הגורמים לגבי התקנות, ואני חושבת שזה יהיה חבל מאד אם זה יירד לטמיון.
<קריאה: זה לא יורד לטמיון.
<דורית שביט: אני חושבת שאנחנו כן זקוקים ללוחות-זמנים ברורים ומסודרים, כי בצורה כזו מאוד-מאוד-מאוד קשה לעבוד ומאוד קשה לתכנן קדימה.
<דורית שביט: אנחנו גם תלויים בעוד גורמים, ואנחנו לא עצמאיים פה, ואני חושבת שחשוב מאוד שיהיה ברור מה הולך לקרות, כיצד זה הולך לקרות ובאיזה לוחות-זמנים, גם כדי שלא ניראה כלפי הקולגות שלנו בחו"ל בצורה פחות יפה או מקצועית.
אלי אלאלוף: לקחת לי שתיים משלוש ההמלצות או הנקודות שלי.
מירב בן ארי: כן, אבל אף אחד לא רוצה שהתקנות יירדו לטמיון.
מירב בן ארי: הן יעברו שינוי.
אלי אלאלוף: בבקשה, אדון.
<עובדיה צוריאל: אני עובדיה צוריאל, מנהל חברת "איינשטיין", ואנחנו מתעסקים בעיקר ביבוא מקביל.
<עובדיה צוריאל: בתקופה האחרונה, מאז התקנות האלה עלו, הגעתי לפה תמיד לדיונים בחיל ורעדה, מכיון שהתקנות האלה היו עושים כרת אחד גדול על כל היבוא המקביל לישראל והיו נועלות את כל היבוא.
<עובדיה צוריאל: אני מאוד שמח שהתקנות האלה נמשכו, כי הנוהל הקיים שהוא מיטיב עם שמירת בריאות הציבור היה נכון ולא היה מקשה.
<עובדיה צוריאל: היו הרבה-הרבה סעיפים בתקנות החדשות שהיו עושים לנו הרבה-הרבה צרות והיו מחלישים אותנו מבחינת המשך ייבוא.
<עובדיה צוריאל: אני חושב שכל הנושא הזה של הרגולציה שבאה מאירופה – אם פשוט מאוד היו רק מוסיפים תקנים במשרד הבריאות לכוח-אדם והכל היה ממשיך להיות כפי שהיה, זה היה פותר את כל הצרות של יבוא ודרכים לרישיונות.
<עובדיה צוריאל: וזה, אפילו אם היו מוסיפים כמה שקלים באגרה כדי שיקוצרו זמנים של רישיונות לפלוני אלמוני.
<עובדיה צוריאל: תודה.
<לי אפללו: אפשר להגיב?
אלי אלאלוף: מי שרוצה להגיב ויושב מחוץ לשולחן, שימצא מקום בינתיים.
<לי אפללו: אני לי אפללו מ-Wow Cosmetics.
<לי אפללו: בהמשך לטענה שלך, אני יוצאת קצת ממולה.
<לי אפללו: יש לי רשת בת 70 סניפים, ויש לי נקודות מכירה בדרום אפריקה במאות.
<לי אפללו: עברתי תהליך CPNP אירופי שמאוד שיפר אותי.
<לי אפללו: הרבה מהדרישות, שמשרד הבריאות מציף עכשיו, להעביר את המוצרים – challenge test, safety assessment, הרבה דרישות – גרמו לי לשפר, גרמו לשנות מפעלים וגרמו לי לעמוד בתקנים יותר מחמירים שמיטיבים עם בריאות הציבור.
<לי אפללו: אתה צריך להבין שהרבה פעמים אנחנו מייבאים מוצרים שחלק מהמרכיבים לא מצליחים להשתחרר מהגוף, ובמהלך תקופה ארוכה של שימוש יומיומי בתמרוקים, כי מוצר יומיומי, יכול להיגרם גם נזק.
אלי אלאלוף: תשאירי את זה למשרד הבריאות להגיד.
<לי אפללו: אני מברכת על ההחמרה.
<לי אפללו: אני חושבת שאפשר לדייק אותה.
<ברוך שניר: אני ברוך שניר, הכלכלן של התאחדות המלאכה והתעשייה, וארגון הקוסמטיקאיות בישראל מסונף אלינו.
<ברוך שניר: רציתי לחדד שתי נקודות.
<ברוך שניר: אנחנו מדברים פה על רגולציה, שבאה, למעשה, להפחית רגולציה, ויכול להיות שהדבר נעשה בתום-לב אבל מבחינת ההגדרה של "מוכר תמרוקים" אני לא יודע עד כמה נבחנה במשרד הבריאות המשמעות הרוחבית.
אלי אלאלוף: תכתבו על זה.
אלי אלאלוף: חברים, ברשותכם, יש לנו עכשיו זמן.
אלי אלאלוף: הערות כאלה תעבירו בכתב, ואני מציע – לא מזהיר – שזה יהיה עם העתק לייעוץ המשפטי של הוועדה.
אלי אלאלוף: שם אני בטוח שיש מעקב אחרי זה.
<ברוך שניר: תודה בכל זאת.
אלי אלאלוף: סליחה שאני מטיל עלייך עבודה, אבל כך עובדים עם אנשים.
אלי אלאלוף: זה החלק הרציני של המערכת.
אלי אלאלוף: בבקשה, אדוני, ואתה האחרון.
<רון טיומקין: שמי רון טיומקין, ואני יבואן מקביל של בשמים ומייצג, עם חבריי, את היבואנים של הבשמים.
<רון טיומקין: אנחנו מאוד שמחים על מה שקורה כאן בשבועיים האחרונים.
<רון טיומקין: אנחנו חושבים שמלכתחילה לא היינו אמורים להיות חלק מהתקנות.
<רון טיומקין: כשאנחנו מדברים עם העמיתים שלנו באירופה ובארצות-הברית, שמספקים לנו את הבשמים, הם בטוחים שהם לא מבינים היטב את האנגלית שלי, כי הם לא מבינים מה נפל על מדינת ישראל שמוכרת בשמים, שלא אגיד את שמותיהם, שכולם מכירים אותם, מהשווקים, כשפה יש תקנות מיוחדות, ובושם זה לא תמרוק ובושם לא עושה נזק ובמרבית העולם מתיזים בושם על הבגדים ואין אירועים כאלה.
<רון טיומקין: לכן: אחד – אני שמח ומודה, בהמשך לדברים שאמרה חברת הכנסת שרן השכל, למשרד הבריאות שידע להודות בנושא הזה ולהחריג את הבשמים.
<רון טיומקין: אני אומר לכם: פרנסה של 1,500 אנשים, משפחות, מהחרמון ועד אילת, שזה בתי-מרקחת, פרפומריות, אתרי אינטרנט, שמתחרים ומתפרנסים בגלל הבושם – הם לא יכולים להתפרנס בשום דרך אחרת ומה שמפרנס אותם היום זה הבושם, ושהם לא מתפרנסים ממכירה של אקמול אלא ממכירה של בושם שנקרא "סילבר סנט", "קלואה", "שאנל" or you name it, וזה לא כל כך חשוב, והם מודים על ההחלטות ועל מה שקורה כאן בשבועיים האחרונים.
<רון טיומקין: זו אנחת רווחה גדולה במדינת ישראל.
<נדב שיינברגר: החוק נמשך – אתם קיימים בחוק.
<רון טיומקין: נדב, אני בהנחה שהעסק הזה יידחה.
<רון טיומקין: אם זה ייכנס לפה, זה ייכנס לפה.
<נדב שיינברגר: אין תקנות.
<נדב שיינברגר: אל תיקח את ההנחה הזאת.
<רון טיומקין: אבל כבר יש אמירה מלפני שבועיים או שלושה שבועות שאת הבשמים ואת הסבונים מחריגים מהתקנות.
<רון טיומקין: אני מודה בשמנו.
<קריאה: צריך להחריג.
<ענת מימון: אי-אפשר להכליל.
<נדב שיינברגר: מה שקרה פה - - -
אלי אלאלוף: חברים, אני רוצה לסיים.
אלי אלאלוף: אל תפתחו דיון מקביל.
אלי אלאלוף: אפשר לקבל שקט לשם סיכום?
אלי אלאלוף: אני שוב אומר את זה – האחריות שנלקחת על-ידי משרד הבריאות.
אלי אלאלוף: אף אחד לא מבקש להתווכח אתו על זה.
אלי אלאלוף: אדוני, אתה מפריע לי.
אלי אלאלוף: זו כנראה מומחיות שלך.
שני דברים: הישיבה נעולה.
שני דברים: תודה רבה.
אלי אלאלוף: אני שמח לפתוח את הדיון הזה, שהוא דיון חשוב, ביוזמה של חבר הכנסת מאיר וכהן ושלי.
אלי אלאלוף: אחרי המפגש שלו עם העובדים ביום שישי הוא הציע שנתכנס בוועדת העבודה, הרווחה והבריאות ונדון בנושא הזה.
אלי אלאלוף: אני שמח שהצטרף אלינו היום גם מנכ"ל משרד הכלכלה, שי רינסקי, נמצאים פה נציגי הבעלים וכמובן, אוטומטית כמעט הייתי אומר, זה החברים שלנו - ועד העובדים והעובדים של המפעל היקר הזה, שבטוח יחד נמצא פתרונות כדי לנסות לתקן את המצב הנוכחי.
אלי אלאלוף: אני שמח שגם סגנית ראש המועצה, טל אוחנה, נמצאת אתנו ושאר האנשים יציגו את עצמם.
אלי אלאלוף: פה נמצאים חברי הכנסת מיקי לוי, לאה פדידה – חברת כנסת חדשה, זו הפגישה הראשונה שלה פה, אז אין לך ברירה אלא רק להצליח - חברי הכנסת אילן גילאון, איציק שמולי, עבד אל חכים חאג' יחיא, מיכל בירן וידידי מאיר כהן.
איציק שמולי: וסאלח סעד.
סאלח סעד: אני מהצד של העובדים עכשיו.
אלי אלאלוף: שמת כובע.
סאלח סעד: כמו של העובדים.
אילן גילאון: כולם מהצד של העובדים.
אלי אלאלוף: ברשותכם, אתן את רשות הדיבור ליוזם הדיון, לחברי מאיר כהן.
אלי אלאלוף: בבקשה, מאיר.
מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, אני מודה לך מאוד על שנענית ואפילו דאגת להוציא אישור חריג ממזכירות הכנסת בכדי שנוכל לקיים את הדיון הזה.
מאיר כהן: אני רוצה לספר לחברים שביום שישי, בעודי מדבר עם צרפתי, יושב-ראש הוועד, הרמתי טלפון אליך, אלי, ורק איש עם נשמה במקום יכול להגיד: זה סגור, נדון בזה.
מאיר כהן: עליתי ארצה ב-1962 ישר לירוחם.
מאיר כהן: חצי משנותיי הייתי בירוחם, וכשהחלטנו לשפר את דיורנו עברנו לדימונה, ואני עדיין גר בדימונה.
מאיר כהן: ולמה אני אומר את זה, ואומר את זה בכאב גדול?
מאיר כהן: כי אני מוצא את עצמי, עם חבריי ראשי הרשויות וחבריי חברי הכנסת, עוברים בזמן האחרון עם צינור כיבוי וכל הזמן מכבים שריפות - פעם בשדרות, פעם באופקים, פעם בדימונה, ורצים לקרית שמונה.
מאיר כהן: יש תחושה יותר מאשר קשה שכל שאלת הביטחון התעסוקתי, ובמיוחד בפריפריה, הפכה להיות מטבע שחוק שאף אחד לא מתייחס אליו, למעט ההסתדרות שפה ושם מנסה להתמודד, לעתים בהצלחה ולעתים פחות.
מאיר כהן: אבל מעמדם של הוועדים נשחק בצורה חסרת תקדים והתחושה שבעלים יכולים לעשות בציבור נאמן של עובדים כבשלהם, באיזו תחושה שמזכירה, אולי, את התקופה הפיאודלית, התחושה הזאת הכתה בנו ביום שישי, במי שהיה שם - אני וראשי המועצות והעיריות – בצורה חסרת תקדים.
מאיר כהן: ביום שישי, כשבאתי לשם ודיברתי עם אחד העובדים – סלומון, נדמה לי – והוא אמר לי: באתי לתומי לעבוד ב-7:00 בבוקר ואני מוצא סוללה של 40 מאבטחים שלא נתנו לי להיכנס.
מאיר כהן: ביקשתי להיכנס למפעל, אמרו לי: אתה לא נכנס.
מאיר כהן: 40 מאבטחים, איציק, כל אחד נראה טוב, ואמרו לעובד הזה, שמגיע לשם 31 שנים: תעוף מכאן, אנחנו לא מכניסים אותך.
מאיר כהן: בצורה ברוטלית, באמת שחסרת תקדים אפילו במאבקים שהיינו חלק מהם, מוציאים מכתבי פיטורים לכל העובדים.
מאיר כהן: אני לא רוצה לחזור על הקלישאות – חבריי ישלימו אותי - אבל ברור מה קורה ליישוב כמו ירוחם ש-80 מעובדיו, שהם עמוד השדרה הכלכלי של היישוב הזה, מפוטרים מעבודתם.
מאיר כהן: הם לא אנשים שאפשר לתאר אותם בצבעים פלסטיים של חבר'ה שלא באים לעבוד או חבר'ה שעושים קונצים.
מאיר כהן: הם עובדים ליד המכונות יום-יום.
מאיר כהן: אני מכיר אותם כמעט אחד אחד, חלקם היו הורים של תלמידים שלי, ופיניאן פה, ואני יודע מה הקושי של החבר'ה האלה לגדל את הילדים ואת המשפחות - והיו נאמנים לעבודתם.
מאיר כהן: ברור לי שיש את הצד השני, של הבעלים.
מאיר כהן: לי יש תחושה, ואני אומר אותה כאן, שמי שקנה את מפעל "נגב קרמיקה" הלך לעשות סיבוב.
מאיר כהן: זאת התחושה שלי.
מאיר כהן: אני רוצה להבהיר כמה נקודות: "נגב קרמיקה" נמכרה באפריל האחרון לקבוצת ויולה; הבעלים הקודמים היה לבייב, שנקלע לקשיים ובית-המשפט החליט על המכירה.
מאיר כהן: חשוב להדגיש שעד עכשיו הרוכשים העבירו 50 מיליון שקלים.
מאיר כהן: זו כל ההשקעה שלהם.
מאיר כהן: עדיין לא שילמו את כל החוב.
מאיר כהן: הם לקחו אחריות על החובות בסך 265 מיליון, אבל עדיין לא.
מאיר כהן: שימו לב: למפעל יש סניף נוסף בראשון לציון שעוסק בייבוא ובמכירות.
מאיר כהן: העובדים אומרים שהייבוא הוגבר – הקונים התחילו להגביר את הייבוא מחוץ לארץ במטרה לעמעם לאט לאט את המפעל.
מאיר כהן: אבל כשהם קנו את זה, הם לא אמרו את זה.
מאיר כהן: הם אמרו: אנחנו קונים את המפעל.
מאיר כהן: רק לפני שבוע, נדמה לי, גמרו לשפץ מכונה ב-700,000 שקל.
<קריאות: כל המפעל.
מאיר כהן: כל המפעל.
מאיר כהן: יש לי חשד סביר, אדוני היושב-ראש, ופעם אחת אנחנו, ככנסת ישראל, צריכים להגיד את זה, ובמיוחד כאנשי פריפריה, לא ניתן יותר לעשות סיבובים על מפעלים בפריפריה מתחת לאף של הממשלה.
מאיר כהן: יש לי חשד סביר, אני אומר, שהרכישה הזאת נעשתה לא בתום לב, במטרה מראש לסגור את המפעל ולעבור לייבוא.
מאיר כהן: כי מה אומר לי אחד מנציגי הבעלים?
מאיר כהן: הוא אומר לי: קנינו את החברה - את המרלו"ג, את החנויות.
מאיר כהן: סך הכול המפעל הזה מייצר 15% ממה שאנחנו מוכרים; 85% אנחנו מייבאים.
מאיר כהן: הוא אמר לי ברוב הגינותו: אני מייצר פה ב-46 שקלים למטר ומייבא ב-26 שקלים למטר.
מאיר כהן: בסדר, זאת סוגיה שבכלכלה חופשית צריך להתייחס אליה, אבל את זה הייתם צריכים להגיד מראש כשקניתם.
מאיר כהן: אילו הייתי בצומת קבלת ההכרעות הייתי מחזיר את זה לבית-המשפט, למרות הקושי, כי צריך להבהיר לאנשים שקונים מפעלים בפריפריה שהעובדים האלה, ראשי הרשויות, אנשי הציבור והילדים הם לא פראיירים של אף אחד.
מאיר כהן: אל תבואו לעשות סיבוב על הראש של אנשי הפריפריה.
מאיר כהן: העובדים האלה הם עובדים נהדרים, תאמינו לי, אני מכיר אותם אחד אחד.
מאיר כהן: מעבר לכל ההחלטות הכלכליות שלכם, איפה האנושיות?
מאיר כהן: באמת איבדתם את הצפון?
מאיר כהן: תחשבו מה היה קורה אם הייתם מגיעים למקום העבודה שלכם אחרי 30 שנה ועומד בריון שחוסם את הכניסה?
מאיר כהן: עד כדי כך, תגידו?
מאיר כהן: מה, סלומון הוא עבריין?
מאיר כהן: צרפתי עבריין?
מאיר כהן: אלה עבריינים?
מאיר כהן: מה הבוטות הזאת?
מאיר כהן: זה השיח שצריך להיות עם עובדים נאמנים של 30 שנה?
מאיר כהן: אדוני היושב-ראש, אם לא נגיד את אמרתנו בצורה ברורה ולא נפסיק את הדבר הזה, גם אם מישהו ישכנע אותי שצריך לעשות צעדי ייעול – ואני לא מתנגד לעשות צעדי ייעול, וזכותכם לעשות צעדי ייעול - אבל לשבת בצורה מכובדת עם הוועד ולהקשיב לוועד ולא לסגור את המפעל.
מאיר כהן: לא להגיד לאנשי ציבור ולעובדים – תעזבו, אני מוחל על כבודי, אבל העובדים?
מאיר כהן: שמעתי את זה במו אוזניי:
מאיר כהן: אם לא תעוף מכאן אשבור לך את העצמות.
מאיר כהן: מה זה, תגידו?
מאיר כהן: איפה אתם נמצאים?
מאיר כהן: הוצאתם 50 מיליון מהכיס אז אתם מלכי העולם?
מאיר כהן: אני רוצה לסכם את דבריי ולהגיד שאני באמת מתכוון לכל מילה בדבריי כשאני אומר שאנחנו, ככנסת וממשלה בוודאי.
מאיר כהן: הלוואי ושר האוצר היה מקבל החלטה - ואני מבקש שתעביר לו את זה, כי אתה מקורב שלו והוא מקשיב לך - שבכל המחיר למשתכן לא יביאו דברים מבחוץ, שהקבלנים לא ירוצו לטורקיה ולסין להביא את הדברים.
מאיר כהן: אני מסכים אתך, הבעלים – שייקנו מ"נגב קרמיקה", שייקנו ממפעלים בארץ.
מאיר כהן: אני מסכים עם זה.
מיקי לוי: זה אותו דבר כמו "פניציה" בזכוכית.
מאיר כהן: אבל יחד עם זה אני חוזר לשני הדברים שאמרתי:
מאיר כהן: אסור בתכלית האיסור לאפשר לקבוצות של אנשי עסקים לעשות סיבוב על מפעלים.
מאיר כהן: חבל שבית-המשפט לא דרש מהם התחייבות, לדעת שזה מה שהם קנו והם יתמודדו עם הקשיים.
מאיר כהן: אני מאוד מקווה שמנכ"ל משרד הכלכלה יבוא לקראתם ויושיע, אם אפשר לעזור למפעל הזה, בכדי שנצא מכאן כולנו לפחות בהחלטה אחת – שהדבר הזה לא יחזור ושהמפעל הטוב הזה, עם הילדים האלה שאני מכיר אותם, שלומדים בבתי-הספר בדימונה ובירוחם, הילדים האלה, בני העובדים שמחר בבוקר מתגייסים לצבא והולכים להיות חומת המגן שלנו, שאנחנו נדאג לביטחון התעסוקתי שלהם.
איציק שמולי: תודה רבה, אדוני היושב-ראש, וכמובן גם למאיר כהן על היוזמה לדיון.
איציק שמולי: כמובן שבכל מקום שבו נסגר מפעל זה מכה קשה, אבל כאשר זה קורה, כפי שאמר ידידי מאיר כהן, פעם אחרי פעם בפריפריה הרחוקה, זה קשה שבעתיים, בעיקר מפני שלעובדים אין אלטרנטיבות של תעסוקה ראויה באזור.
איציק שמולי: אני חושב שבכל המקרה הזה, אדוני היושב-ראש, עוד לפני שמדברים על מה היה ואיך היה, העובדה שבאה ההנהלה ונוהגת בצורה כל כך אטומה וכל כך בריונית מול העובדים - שולחת מכתבי פיטורים בווטסאפ, שמה את כל הגברתנים האלה בשורה של המפעל ומונעת מהאנשים הטובים והחרוצים להיכנס ולהרוויח את מטה לחמם.
איציק שמולי: אני רואה שכבר מתחילים לנסות לעשות דה-לגיטימציה לחלק מהעובדים, קוראים להם "פושעים", בריונים" - - -
<קריאות: "סכינאים", "פורצי גדרות" ועוד ועוד.
איציק שמולי: בעיניי זה דבר בלתי נתפס.
איציק שמולי: הייתי שם אתמול, ביקרתי את העובדים ודיברתי אתם.
איציק שמולי: בנוסף לכל הדברים החמורים שאמר מאיר, בעיקר על היחס בין הייבוא והייצור, עלו טענות מאוד מאוד קשות על זה שזה היה מהלך מתוכנן וידוע מראש של ההנהלה, שבחודשים האחרונים סחורה בשווי של 80 מיליון שקל הועברה למחסנים בידיעה שהולכים לייצר את המשבר הזה מול העובדים.
איציק שמולי: כלומר, לא נראה לי שמישהו בא לפה בידיים נקיות.
איציק שמולי: אני חושב שהקרן שקנתה את המפעל היא קרן רצינית.
איציק שמולי: אני מעולם לא קניתי מפעל, אבל אני יודע שאם הייתי קונה מפעל, לא יכול להיות שאם אני מחשיב את עצמי בן אדם רציני אחרי חצי שנה הייתי מופתע מהמספרים.
איציק שמולי: זה פשוט לא הגיוני, וזה רק מחזק את הטענה ואת התחושה שלאורך כל הדרך בחודשים האחרונים אתם לא באים בידיים נקיות לסיפור הזה.
איציק שמולי: כל הסיפור פה זה ניסיון שלכם לקחת את העובדים ולסחוט אותם ולשבור אותם.
איציק שמולי: ולמה?
איציק שמולי: בסופו של דבר אנחנו מדברים על עובדים חרוצים, עובדים הרבה שנים במפעל, עושים את מלאכתם נאמנה, ובסופו של דבר חוטפים כזאת מכה רצינית על הראש.
איציק שמולי: אני רוצה להגיד לכם, הנציגים של בעלי המפעל, שבכל פעם שאתם באים, בכל פעם שנציגי ההנהלות של המפעלים באים לכנסת לבקש עזרה - הם מקבלים אותה.
איציק שמולי: לא על-ידי מפלגה אחת ולא על-ידי חבר כנסת אחד, מתייצבים פה בשורה.
איציק שמולי: אז במקום לקחת את העובדים ולסמן אותם ולשבור אותם, מה יותר נכון מלקחת אותם ולבוא ביחד אתם למאבק מול אותם אתגרים ולרתום גם אותנו?
איציק שמולי: הם לא האויבים שלכם, הם העובדים שלכם, ואנחנו לא נקבל יותר את המשוואה הזאת שכאשר המפעל מרוויח אתם מקבלים קומפלימנטים ודיבידנדים וכאשר הוא מפסיד אז ישר מוציאים להם מכתבי פיטורים בווטסאפ.
איציק שמולי: זה דבר מטורף.
אלי אלאלוף: עבד אל חכים חאג' יחיא ואחר כך מיכל.
אלי אלאלוף: ברשותכם, חבריי חברי הכנסת, נקפוץ גם לציבור קצת.
עבד אל חכים חאג' יחיא: כבוד היושב-ראש, אתחיל מזה שאחרי חצי שנה זה אולי מהר מאוד להגיע למסקנה שהמפעל מפסיד.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לא מהר מדי?
עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה שהמפעל מפסיד אחרי חצי שנה - - -
<יוסי גל: ארבעה חודשים.
<יוסי גל: ידעו את זה מראש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ארבעה חודשים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה היא, בעיניי, מוזרה ובאה לפני הקנייה של המפעל.
עבד אל חכים חאג' יחיא: זו החלטה שיש לנו תוכנית אחרת – ניקח את השם שלה, נמשיך לשווק את השם של "נגב" אבל נייבא.
עבד אל חכים חאג' יחיא: השיקולים הם שיקולים זרים, לא יכולים להתקבל.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני בא מהתחום, אני יודע שהמחירים של הקרמיקה של "נגב קרמיקה" הם יקרים אם אתה משווה אותם למחירים של קרמיקה אחרת בשוק.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הם ברמה טובה.
אלי אלאלוף: גילוי נאות – הוא מהנדס בניין.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני בא ממקום שיודע בדיוק את המחירים ומה יש.
עבד אל חכים חאג' יחיא: ההחלטה לפטר את העובדים - השיקולים הם שיקולים זרים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אם נדבר על זה שלבעל מפעל מגיע להרוויח – מגיע לו להרוויח, אבל צריך לעשות גם את הקו המפריד בין כמה אפשר להרוויח לבין זה שיש עובדים, אחרת בואו נסגור את המדינה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: שמעתי הצעה מסוימת שדנים בה, שכל אזרחי מדינת ישראל יקבלו קצבה של משהו כמו 3,000 שקל, ואחר כך נדע כמה להוסיף לזה, ונפטר את כולם ונדע לייבוא מחו"ל, נדע לייצר בסין ובמקומות אחרים והמדינה הזו – נסגור אותה.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אנשים יהיה להם רק זמן לבלות.
עבד אל חכים חאג' יחיא: יש מפעלים, המפעלים צריכים להתקיים, העובדים צריכים להרוויח ולהתקיים.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אנחנו מדברים על אנשים שהמשכורות שלהם הן לא כל כך בשמיים, אולי יש יחידים מהם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אבל להגיד שמפסידים – תמורת מה?
עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה חושב שאתה צריך להרוויח 200% ואתה מרוויח רק 100% ולזה אתה קורא שאתה מפסיד?
עבד אל חכים חאג' יחיא: זו השאלה: מה זה מפסיד?
עבד אל חכים חאג' יחיא: ההפסד, מבחינתי, זה השקעה תמורת הכנסה שמביאים מהעסק.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לפי המחירים שאני רואה בשוק אין מצב – וגם שמענו על עלות של 46 שקלים – אפילו עם השיווק, כל ההוצאות הנלוות וכל מה שמסביב.
עבד אל חכים חאג' יחיא: הרי יש לכם את החנויות שלכם, אתם מוכרים בחנויות שלכם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: המצב הזה שאתה לא אומר שיש פערי תיווך - - -
<יעקב צרפתי: אתקן אותך: יש להם את החנויות שלהם, אבל הם לא משווקים "נגב קרמיקה".
<יעקב צרפתי: אתה נכנס, יציעו לך סין וטורקיה.
<יעקב צרפתי: הם רוצים רק את השם.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אלי אמר לך שאני מהנדס.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני פה רק שנתיים וחצי, לפני זה הייתי עם המחירים בעבודה שלי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אפשר להגיד – אני לא רוצה להשתמש במילה "חזירי", אבל כנראה שזה הכיוון - שרוצים להרוויח.
עבד אל חכים חאג' יחיא: תרוויח, אבל תן לאנשים גם לחיות, להרוויח במצב סביר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה ממשיך לייבא.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה רוצה לסגור, אז למה קנית?
עבד אל חכים חאג' יחיא: קנית את השם?
עבד אל חכים חאג' יחיא: אתה רוצה למכור ולהחזיר את הכסף שלך ולהרוויח את השם?
עבד אל חכים חאג' יחיא: זה לא כל כך מקובל, לא כל כך סביר.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אני חושב שצריכות להיות תקנות מסוימות לעניין של מי שנכנס בנעלי מי.
עבד אל חכים חאג' יחיא: אולי ההסתדרות, אולי גם בממשלה, צריכים לתת את התשובה לכך שמי שנכנס למפעל מסוים, לעסק מסוים, לא יקנה אותו כדי לפרק אותו.
עבד אל חכים חאג' יחיא: לפחות יהיה פרק זמן מסוים, שמוגדר מראש, כמינימום לפני כן.
אלי אלאלוף: מצטרפת אלינו חברת הכנסת ורבין, ברוכה הבאה.
מיכל בירן: כשנבחרתי לכנסת ויתרתי בלב חפץ על הדרכון הליטאי שלי, ולא בהרבה התלבטויות, כי אני בוחרת לחיות כאן.
מיכל בירן: כל יום שעובר, אני בוחרת לחיות במדינה הזאת כי אני רוצה לחיות במדינה יהודית.
מיכל בירן: וכשאני אומרת מה זאת מדינה יהודית בשבילי, זה גם השבת, זה החגים וזה ההיסטוריה, אבל זה גם, ואולי יותר מהכול, הערבות ההדדית.
מיכל בירן: הדבר הבסיסי, שבו אתה חושב שמפעל "נגב קרמיקה" בירוחם זה ציונות, זה הבסיס שעליו נבנתה המדינה.
מיכל בירן: הדרך שבה אתה נוהג באנשים אחרים – זה הבסיס של הבסיס של ערבות הדדית, שלא תעשה לאחרים מה שאתה שונא בעצמך.
מיכל בירן: הרי זה הבסיס של מי שאנחנו.
מיכל בירן: מי היה מדמיין שאחרי 30 שנה שאתה עובד במקום, יום אחד תגיע והשער יהיה סגור בפניך?
מיכל בירן: מי היה מדמיין שיתייחסו לאנשים מסורים, שומרי חוק, שאפילו את המאבק הזה, הייתי מייעצת להכניס לו קצת פלפל, אבל אתם לא, בוחרים בצורה הכי הכי שקטה ועם דרך ארץ.
מיכל בירן: ואתם, נציגי ההנהלה, כל מה שאתם יודעים היום ידעתם כשקיבלתם.
מיכל בירן: אין שום דבר חדש, אין ירידה גדולה במשאיות שיוצאות מהמפעל בחודשים האחרונים.
מיכל בירן: ההיפך.
מיכל בירן: עשיתם פה ניצול ציני, בעיניי כמעט לא יהודי, לא מוסרי.
מיכל בירן: אני לא מתכוונת לתת לזה יד.
מיכל בירן: אם תעשו את התעלול הזה, כשתבואו בפעם הבאה לבקש עזרה – דיברנו על עדות; לפולניות יש תכונה שכולם מכירים: אנחנו זוכרות ורושמות.
מיכל בירן: הדבר הזה לא ייסלח, כי אתם עושים מעשה לא סביר.
מיכל בירן: אתם יודעים מה, המפעל לא שלכם.
מיכל בירן: שמתם 50 מיליון יש שם מאות מיליונים של שווי של ציוד, של המקום.
מיכל בירן: זה לא שלכם; לא רוצים – תודה, תלכו.
מיכל בירן: תשאירו את המפעל לעובדים, אנחנו כבר נמצא איך להפעיל אותו.
אלי אלאלוף: תרשו לי לנצל את ההערה שאמרה מיכל: ההתנהגות האצילית שלכם במצוקה הנוראית, אני ממש מודה שהתנהגתם כמו שאתם מתנהגים.
<יעקב צרפתי: לא כולם שלמים עם מה שאתה אומר.
אלי אלאלוף: אני רוצה לברך.
אלי אלאלוף: אני רוצה גם להגיד הערה אחת.
אלי אלאלוף: לירוחם, אני מודה באשמה, יש לי איזו אהבה מטורפת של עשרות שנים.
אלי אלאלוף: אשתי בדקה ה-90 לא אפשרה לי להתיישב בירוחם והתיישבנו בבאר שבע, זו היתה הפשרה כשבאנו לדרום.
אלי אלאלוף: המפעל הזה הוא לא פונקציה כלכלית, המפעל הזה הוא גם פונקציה אורבנית – הוא לב היישוב.
אלי אלאלוף: שיפורים שהביאו הקודמים שנכשלו במעבר הזה, זה מקרין על כל העיר הזאת, שחוזרת מרחוק, שבונה את עצמה יום-יום בתדמית מדהימה, בעשייה מדהימה בתחומים של חינוך, בריאות ותרבות, גם בזכות העובדים שלכם.
אלי אלאלוף: לכן האקט של סגירת מפעל, זה לא אקט של עוד מפעל שנכשל וסוגרים אותו.
אלי אלאלוף: אתם מורידים משא של 10–20 קילו על התפתחות עירונית של יישוב שכולנו היינו רוצים לראות אותו, ומגיע לו, להיות במקום אחר.
אלי אלאלוף: זה לא אקט בפינה כזו או אחרת, זה מפעל שמקרין על כל העיר, על כל התושבים שלה, לא רק על 140 העובדים.
אלי אלאלוף: יש לי גילוי נאות אישי: אני כן מכיר את בעל הבית של ויולה באופן אישי.
אלי אלאלוף: לא מצאתי אותו בזמן האחרון, אמצא אותו.
אלי אלאלוף: הוא לא בארץ.
אלי אלאלוף: אפנה אליו, ואני אומר את זה גלוי.