GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: אל תלך לבדיקה.
<יונתן ראובן: מה שאני רוצה זה שתהיה מודעות לזה כי השלב שלפני, הטרום סוכרת, הוא סופר קריטי.
<יונתן ראובן: אני חייב לציין בהקשר של מבחני תמיכה שמשרד הבריאות באמת השקיע בזה, הוא מגביל בצורה מסוימת אבל באמת עוזר.
<יונתן ראובן: מה שחשוב להבין זה את המספרים האבסולוטיים של חולי הסוכרת.
<יונתן ראובן: אם אנחנו מדברים על 8,000 או על 3,000, אם אנשים יבדקו את המספרים הספציפיים, אתם תבינו שההתאמה של התקציב היא מעל ומעבר למה שניתן.
מיכל בירן: מצד אחד אין עוררין על כך שאיכשהו יוצאי אתיופיה חולים יותר בסוכרת במשקלים יותר נמוכים, ומצד שני לא ברור למה.
מיכל בירן: אני מבינה שאין מסקנות.
מיכל בירן: כנראה שזה צריך להיות מתועדף מאוד.
מיכל בירן: חוץ מהשערות, נראה לי שאין.
<צגה מלקו: היו מחקרים בשנות ה-90, בשנת 2002.
<צגה מלקו: לגבי סוכרת, דוקטור ענת יפה, זאת שהקימה את טנא בריאות, עשתה מחקר מאוד מקיף.
<צגה מלקו: זה היה ב-1991.
<צגה מלקו: התחילו עם מאתיים משפחות, עם מאתיים אנשים, שבדקו אותם לפני שעלו ואחרי שעלו עשו מעקב.
<צגה מלקו: כמעט 17 אחוזים עלו בסוכרת.
<צגה מלקו: יש מחקר מאוד מקיף בנושא.
<יונתן ראובן: אני אסייג את מה שצגה אומרת.
אלי אלאלוף: דוקטור ראובן, אני רוצה להודות לך.
אלי אלאלוף: מותר לי לתת לך המלצה אישית, אבל תעשה מה שאתה רוצה.
אלי אלאלוף: מה שהתחלת, גם אחרי הדוקטורט שלך שאני בטוח שתקבל אותו מהר, תמשיך במחקר הזה ובלימוד הזה כי זה נראה לי אחד הדברים החסרים, השילוב של תחומים שונים שיכולים לעזור למערכת על מנת להתמודד.
אלי אלאלוף: אני מודה לך וממליץ לך להמשיך בעבודה הזאת שהיא נראית לי מהותית להמשך הטיפול ביהודי אתיופיה.
יעל גרמן: אני מרגישה עצב מפני שאם באמת אחרי למעלה משלוש שנים, כמעט ארבע שנים אחרי שאנחנו העלינו את הנושא של דפו פרוברה, אנחנו רואים שעד היום יש לפחות תחושה שזה לא השתנה.
יעל גרמן: מעבר להשלכות הבריאותיות שאולי הן פחות מובהקות אבל אנחנו יודעים לפחות על השלכה אחת שהיא דיכאון כאשר נשים שמקבלות דפו פרוברה נוטות יותר לדיכאון מאשר נשים שמקבלות אמצעי מניעה אחרים, וגם כמובן התחושה, מעבר לעניין הבריאותי.
יעל גרמן: יש כאן תחושה של השפלה כי למה לי אף פעם לא אמרו לקחת דפו פרוברה?
יעל גרמן: למה לאישה ממוצא אתיופי, דבר ראשון דוחפים לה את זה - ודרך אגב, זאת גלולה שטובה לשלושה חודשים והיא מאוד זולה - כאילו היא לא יכולה לקחת אחריות על עצמה.
יעל גרמן: יש כאן משהו מנטלי נפשי וגם משהו בריאותי ואני מצפה שהוועדה הזו בראשותך כן תפקח ותראה ותדרוש ממשרד הבריאות דיווח מה עשו בכל ההמלצות ובכל מה שסיפרו לי ולחברת הכנסת פנינה תמנו שאטה שבאמת הובילה את הנושא הזה.
יעל גרמן: הבטיחו לנו – למבקר המדינה ובעוד מקומות – שזהו זה, שבמשרד הבריאות ינחו את הרופאים שלא לתת את זה.
יעל גרמן: מה שיוני אמר כאן, אותי מאוד מצער.
יעל גרמן: אני מאוד מקווה שאכן סוף סוף הסאגה הארוכה, המיותרת והמבזה של השלכת תרומות הדם – שזה היה פשוט ביזיון ללא כל צורך – נגמרה.
יעל גרמן: אני רוצה לומר לך אדוני היושב ראש שבמדינות אחרות, לא פחות נאורות מאתנו, כמו אנגליה וצרפת, אף אחד לא חושב לקחת ולזרוק דם של מישהו שהוא יוצא אתיופיה אבל כאן בארץ עשו את זה ועדיין עושים את זה ללא כל צורך.
יעל גרמן: הועדה ממש אמרה שמי שנמצא כאן למעלה מעשר שנים, ואלה 98 אחוזים מיוצאי העדה האתיופית שנמצאים כאן למעלה מעשר שנים, אין צורך בכלל להוציא אותם.
יעל גרמן: הם יכולים לתרום דם חופשי.
יעל גרמן: אני לא מבינה למה עד היום זה לא קרה.
יעל גרמן: אני מאוד מקווה, אני מאוד מעריכה את חברי וידידי פרופסור ארנון אפק, שבאמת ב-1 ליוני – שדרך אגב, זה עוד שבועיים – אכן תהיה בשורה.
יעל גרמן: אני מצטרפת למה שאתה אמרת יוני, הדרך הייתה מחפירה, מבישה, מיותרת לחלוטין ולכן גם בנושא הזה אדוני היושב ראש אני מבקשת שהוועדה תקבל דיווח שאכן ב-1 ביוני ירדה הוראה.
יעל גרמן: בדיון האחרון אמרו כאן גם הנציגים שאם אנחנו צריכים לחכות עוד ארבעה חודשים, נחכה עוד ארבעה חודשים.
יעל גרמן: אני לא רציתי לחכות, אבל אמרו שנחכה.
יעל גרמן: עברו כבר ארבעה חודשים ואנחנו במאי.
יעל גרמן: המשרד הבטיח שזה יהיה במאי, עוד שבועיים – ניחא, אבל אנחנו צריכים לדאוג כי גם לזה יש משמעות על המורל ועל היחס שלנו.
יעל גרמן: ביום הזה אנחנו מדברים על שוויון, אז שוויון הוא בראש וראשונה ביחס.
יעל גרמן: אני מתנצלת שאני רצה לדיון אחר כי אחרת הייתי נשארת כאן.
אלי אלאלוף: אני חייב להסביר שזה הנוהג בוועדות.
אלי אלאלוף: באים, מוסרים מסר והולכים.
אלי אלאלוף: לא להיפגע מזה.
אלי אלאלוף: לקח לי שנה להבין שזאת השיטה ואכן זו השיטה.
<ארנון אפק: עכשיו כפי שראית זה יהיה כמו בכל האוכלוסייה, שנה בלבד.
<ארנון אפק: הלכנו למדיניות יותר מקלה אחרי שקיימנו דיון עם הרופאים – גם יוני היה שם, גם דניאל היה שם, אבי יצחק ואחרים – ואמרנו שהם צודקים.
<ארנון אפק: אם כן, הלכנו למדיניות עוד יותר מקלה והיום אנחנו כמו העולם וכמו כל מקום אחר, שנה בלבד.
אלי אלאלוף: אני לא אוהב את שאר העולם.
אלי אלאלוף: אני אוהב את מדינת היהודים שצריכה להיות יותר חכמה.
אלי אלאלוף: שאר העולם הוא לא דוגמה טובה לנו.
אלי אלאלוף: לנו יש דוגמאות משלנו.
אלי אלאלוף: יש לי הרגשה שאנחנו מתחילים ללמוד נושא וכאילו אנחנו לא יודעים כלום עליו.
אלי אלאלוף: יש כאן ידע אדיר, יש כאן פרופסורים, יש כאן אנשי מקצוע, הלוואי ויהיו יותר ויותר יוצאי אתיופיה במקצועות האלה כדי שזה יבוא יותר טבעי אבל יש מספיק ידע.
אלי אלאלוף: ועדות על ועדות, למרות שאני בא לכאן בגלל ועדה מסוימת, אבל בואו נקבל החלטות, בואו ניקח אחריות, כי אלה נראים לי דברים כל כך ברורים, הטיפול באמצעות הדפו פרוברה.
אלי אלאלוף: אני שומע את זה ואני רואה את הסלידה של המערכת ושל האנשים אבל ממשיכים ומבקשים מהוועדה לבדוק.
אלי אלאלוף: עובדה שהשטח לא מבין את זה.
אלי אלאלוף: אני חייב לומר לך פרופסור אפק ואתה יודע שיש לי הערכה אליך והלוואי שיהיו הרבה כמוך שבנושא בריאות אין זמן.
אלי אלאלוף: הזמן הרצוי הוא הזמן של היום, של הטיפול ברגע של הכאב, של הסבל, של המחלה.
אלי אלאלוף: אני לא בעד לוותר על דור.
אלי אלאלוף: לא מוותרים על דור.
אלי אלאלוף: הם לא התרגלו, אז הבנים שלהם יתרגלו.
אלי אלאלוף: מי היה רוצה לראות שאמו או אביו או סבו ילך לפני הזמן?
אלי אלאלוף: אף אחד מאתנו, אז למה לוותר על דור?
אלי אלאלוף: אנחנו בתקופה של משה רבנו שארבעים שנים צריכים לסבול כדי אחר כך להיכנס להיכן שצריך?
אלי אלאלוף: בנושא בריאות הזמן הוא מרכיב מרכזי בכל ההתמודדות וקחו את זה בחשבון כי נראה לי שהסלחנות הזאת גורמת לכך שאנשים ממשיכים.
אלי אלאלוף: ברשותכם, אחד הנושאים שמאוד כאב לי ואני מרגיש חובה שתהיה כאן התייחסות ודיווח זה הנושא של התאבדויות, בעיקר של צעירים.
אלי אלאלוף: ממויה, בבקשה.
אלי אלאלוף: הוא לא דווקא כנציג משרד החינוך אבל תתייחס בכובע שתרצה ואחר כך חברתי היקרה שבזכותה אני במקום שלוש ברשימה לכנסת, צגה.
<זרה ממויה: תודה.
<זרה ממויה: אני עובד סוציאלי ופסיכותרפיסט במינהל ההתיישבותי בעליית הנוער אבל בצד האחר שלי אני מעורב בתכנית מניעת אובדנות והיום אני מלווה את אוכלוסיית עולי אתיופיה בנושא של אובדנות.
<זרה ממויה: נושא של אובדנות הוא סוגיה הכי כואבת.
<זרה ממויה: כל מה שדובר עליו כואב, אבל אובדנות היא תופעה מאוד מאוד מדאיגה כי בחברה בכלל יותר אנשים מתאבדים, יותר מאנשים שנהרגים בתאונות דרכים.
<זרה ממויה: בין 400 ל-500.
<זרה ממויה: בקרב אוכלוסיית עולי אתיופיה התופעה היא יותר מדאיגה כי היא פי ארבע מכלל האוכלוסייה, מתאבדים בקרב האוכלוסייה שלנו.
<זרה ממויה: בתחשב בארץ המוצא, התופעה כמעט לא קיימת.
<זרה ממויה: אם זה קרה, מה זה אומר?
<זרה ממויה: זה מראה כמה האוכלוסייה נמצאת בקשיים בלתי מוסברים ובלתי אפשריים.
<זרה ממויה: אדם שמגיע למצב בו הוא לוקח את חייו, זאת אומרת שהסבל והכאב בלתי אפשריים.
<זרה ממויה: הוא לא יכול לשאת זאת ובסוף הוא לוקח את חייו.
<זרה ממויה: לצערנו לא רק בישראל אלא בעולם המספר הכי גבוה של המתאבדים הוא מאוכלוסיית עולי אתיופיה.
<זרה ממויה: כך זה בעולם ולא רק בישראל.
<זרה ממויה: זה צריך להדליק נורה אדומה ולשאול למה הגיעו למצב הזה.
<זרה ממויה: הנושא של אובדנות הוא התוצר וזה משהו שקשור לבריאות הנפש בכלל.
<זרה ממויה: אני חושב שדובר על בעיות פיזיולוגיות, על סוכרת, על אסטמה, על כל מיני דברים אבל הנושא של בריאות הנפש, לא התייחסנו אליו מספיק ואין לו מקום.
<זרה ממויה: אני חושב שסוכרת, לחץ דם או אסטמה, אלה השלכות ותוצאות של לחץ נפשי.
<זרה ממויה: לסבל הנפש לא נתנו מספיק מקום.
<זרה ממויה: מחר יום ירושלים ואנחנו מציינים מדי שנה ביום ירושלים את זיכרון אלה שנספו בסודן.
<זרה ממויה: אלפים נפלו בדרך לכאן ואנשים עם הטראומה סוחבים אותה מעל שלושים שנים ובנוסף לכך המפגש עם החברה המערבית, זה גורם לאיזשהו משבר, לאיזושהי טראומה ואז נוצרת טראומה כפולה אבל על זה אף אחד לא נתן מענה.
<זרה ממויה: אני חושב שגם במחקר בדוק, הדור הצעיר למשפחות שעברו טראומה בסודן, יש טראומת משנה שעוברת לדור השני.
<זרה ממויה: אני חושב שאחד הדברים שאנחנו רואים, שימוש בחומרים פרו-אקטיביים, זאת דוגמה לביטוי לטראומה משנית.
<זרה ממויה: הצעירים שההורים לא היו שם כדי להכיל את גיל ההתבגרות שלהם, הדור הצעיר, כדי להתבגר, הוא צריך בצד השני הורה יציב שיכול להכיל את כל המרד, את כל התוקפנות והצורך שלו.
<זרה ממויה: ההורה חלש, אבא שמייצג את הכללים, את החוקים, את הנורמות, את האיסורים, את הדרישות ואת המציאות, הוא מסורס.
<זרה ממויה: לדור הצעיר אין עם מי להתמודד, עם מי למרוד.
<זרה ממויה: אין אבא.
<זרה ממויה: אני עובד סוציאלי ופסיכותרפיסט.
<זרה ממויה: בלא מודע, את הצרכים שלהם שלא התממשו, אף אחד לא הכיל אותם, מחפשים בדמויות סמכותיות בקהילה כמו להתעמת עם המשטרה, עם כל מיני חוקים וכללים.
<זרה ממויה: אז, במקום להבין את הבעיה, לוקחים אותם לבית סוהר.
<זרה ממויה: צריך להבין שזאת טראומה עבורם.
אלי אלאלוף: אין היום שום מכון שהתמחה בקהילה היהודית באתיופיה?
אלי אלאלוף: מכון של בריאות הנפש שמתמצא בזה?
אלי אלאלוף: אין כתובת מרכזית?
<זרה ממויה: אין כתובת.
<אשר רחמים: יש כתובת אבל באופן מוגבל.
<אשר רחמים: אני עובד במרכז הישראלי לטיפול בפוסט טראומה.
<אשר רחמים: עיקר העיסוק שלי הוא בנושא הזה מזה מספר שנים.
<אשר רחמים: אנחנו מתעסקים בזה אבל כשאני אקבל את ההזדמנות, אני אוכל להתייחס.
אלי אלאלוף: אם כן, יש מרכז.
<זרה ממויה: הנושא של בריאות הנפש, היום אני רואה דרך התכנית של מניעת אובדנות שבאמת גם עשינו איזושהי תכנית תרבותית מתאימה.
<זרה ממויה: עשינו איזושהי הצגה ודרך ההצגה הסברנו.
<זרה ממויה: שם, אחרי ההצגה, אני עושה דיאלוג עם הקהל.
<זרה ממויה: היום אני שם לב שמשנה לשנה אנשים מתחילים לדבר על מה שמעיק עליהם ומספרים על המצוקות שלהם אבל אין מענה.
<זרה ממויה: אני אדגים בסיפור אחד.
<זרה ממויה: אנחנו מדברים על שואה.
<זרה ממויה: לכולנו קרתה שואה.
<זרה ממויה: כשבאו במסע מאתיופיה לסודן, כל התלאות וכל הייסורים, כל מה שקרה בדרך הם סבלו ובכניסה לסודן נתפסו על ידי חיילים סודנים.
<זרה ממויה: מול הילדים פגעו באישה, לבעל מרטו את הלב, ואחר כך, כעבור כמה ימים שחררו אותו.
<זרה ממויה: הוא לקח את האישה והלך כמה קילומטרים עד שהגיע למחנה פליטים.
<זרה ממויה: בסוף הוא רצה לקחת אותה ממחנה הפליטים לעיר אחרת בה יש מרפאה של האו"מ.
<זרה ממויה: הוא נשא אותה על הכתפיים ועל הגב והלך קילומטרים רבים ובסוף, בערב, הגיע למרפאה אבל היא הייתה סגורה.
<זרה ממויה: הוא צריך לחזור עם אישה לילדים שלו שנמצאים במחנה.
<זרה ממויה: הוא פגש איזשהו אדם שמכיר אותו שגם הוא יהודי ונמצא בעיר שאמר לו שלא ייקח את האישה כי יש לה משפחה קרובה שנמצאת במקום, שישאיר אותה ושהוא ילך לילדים ובבוקר יבוא וייקח אותה למרפאה.
<זרה ממויה: הוא הלך בחזרה ובלילה הגיע לילדים שלו.
<זרה ממויה: בינתיים בלילה האישה נפטרה.
<זרה ממויה: המשפחה הזאת לא יכולה להשאיר את הגופה ובלילה, בחושך, לקחה אותה לאיזשהו מקום.
<זרה ממויה: הבעל בבוקר מגיע לקחת את האישה למרפאה, איננה.
<זרה ממויה: בסוף ראה את התכשיטים שלה שם והתעלף.
<זרה ממויה: הוא שואל איפה הגופה, אומרים לו שבלילה לקחו אותה ולא זוכרים את המקום בו שמו אותה.
<זרה ממויה: הוא חזר לילדים שלו, לא סיפר להם ואחר כך, כעבור כמה ימים, הגיע התור שלו במחנה והבריחו אותו לחרטום.
<זרה ממויה: בחרטום הילד שלו בן שש לא הרגיש טוב.
<זרה ממויה: הוא חיבק אותו וכשהיה בידיים שלו, הילד נפטר.
<זרה ממויה: הוא אומר לי, תשמע, בארץ זרה, בלילה ביד אחת חיבקתי את הילדים בריאים ובצד אחד חיבקתי את הגופה והוא לא יודע היכן לקבור.
<זרה ממויה: למחרת היה צריך להגיע לשדה התעופה.
<זרה ממויה: האח הגדול היום בן 36-37 ובתוך תוכו יודע שאימא נפטרה, אף אחד לא סיפר לו, אבל מצד אחד הוא לא רוצה לקבל את העובדה שהיא מתה והוא אומר שאימא לא מתה, אולי, והוא רוצה לשאול אנשים אם ראו אותה, אנשים שקברו אותה, אבל הוא לא מעז לשאול אותם כי העובדה הטוטלית תרסק אותו.
<זרה ממויה: אז הוא נשאר כך.
<זרה ממויה: הילדים האלה, הדור השני, כמה הם סובלים.
<זרה ממויה: מי שעבר טראומה אלה גם הילדים האלה.
<זרה ממויה: לזה צריך לחשוב לתת מענה כי לא רק הדור הראשון שעבר את זה סובל אלא זה עובר גם לילדים.
<צגה מלקו: אני מברכת את אדוני היושב ראש, חבר הכנסת אלי אלאלוף, על שאתה מקיים את הישיבה המאוד מאוד חשובה.
<צגה מלקו: לפני כן הייתי משעה 9:00 עד 11:00 בוועדת הפנים בראשות חבר הכנסת אמסלם בנושא של זכויות הקייסים.
<צגה מלקו: במשפט אחד אני יכולה להזכיר שחברי חבר הכנסת אלי אלאלוף הראשון שבנה בית כנסת ליוצאי אתיופיה בבאר שבע.
<צגה מלקו: לפני כן לא היה בית כנסת.
<צגה מלקו: רציתי לייחס את דבריי לשני נושאים, גם לנושא הקייסים וגם לנושא הבריאות.
<צגה מלקו: אני אומרת ששני גופים פגעו בנו, בקליטה של יוצאי אתיופיה.
<צגה מלקו: האחד, הרבנות, ספק יהדות ועדיין אין פתרון.
<צגה מלקו: לא מכירים בנו.
<צגה מלקו: אנחנו כאן אבל עדיין אנחנו להילחם ועדיין נלחמים.
<צגה מלקו: הבוקר ישבנו ועדיין הממסד הרבני לא מכיר.
<צגה מלקו: במדינת ישראל, כאשר יש ספק ביהדות שלך, כשאתה לא יהודי, אתם יודעים מה קורה כאן.
<צגה מלקו: הגוף השני שפגע בקליטה שלנו הוא משרד הבריאות.
<צגה מלקו: משרד בריאות לאורך השנים היה מדליף נתונים על בדיקות של יוצאי אתיופיה.
<צגה מלקו: אין עולה חדש אחד שעבר בדיקה כמו שאנחנו עברנו.
<צגה מלקו: פרופסור, אני מכירה את הנושאים ומלווה אותם שנים רבות.
<ארנון אפק: אני מבקש בכל זאת לכבד כי אני לא חושב שאני לא מכבד אתכם.
<ארנון אפק: צורת ההתבטאות הזאת פוגעת והיא לא בסדר.
<צגה מלקו: אני לוקחת אחריות על מה שאני אומרת.
<צגה מלקו: משרד הבריאות לאורך השנים היה מדליף נתונים על המחלות של יוצאי אתיופיה כולל HIV.
<צגה מלקו: פרשת הדם פגעה בקליטה שלנו.
<צגה מלקו: תגידו לי, יוצאי אתיופיה כולנו עברנו את הבדיקה, אני אספר לך שאני אימא לשני בנים, כשהייתי בהריון עם הבן הגדול שלי, היום בן 23, אני עברתי בדיקת HIV אבל ללא ידיעתי.
<צגה מלקו: מתי ידעתי?
<צגה מלקו: אחרי שהוא היה בן שנה וחצי, אז הייתה הפגנה על פרשת הדם, ואז נאמר שכל יוצאי אתיופיה בתקופת הריון עברו את הבדיקה.
<צגה מלקו: תאמינו לי, אם היו שואלים אותי, אני מרצוני הייתי עוברת את הבדיקה.
<צגה מלקו: עצם העובדה שלא שיתפו אותנו, זה פגע מורלית ועד היום גורם לטראומה גם לאי אמון במערכות.
<צגה מלקו: אני אתן לכם דוגמה.
<צגה מלקו: אחרי ההפגנה הגדולה שהייתה לפני שנה וחצי, ראש הממשלה הקים ועדה למיגור גזענות.
<צגה מלקו: אני הייתי חברה בוועדה.
<צגה מלקו: אמי פלמור הובילה אותה, אישה מדהימה, מנכ"לית משרד המשפטים.
<צגה מלקו: כל משרדי הממשלה הנוגעים בנושא קליטת יוצאי אתיופיה היו צריכים להגיע, לשלוח נציגים שלהם.
<צגה מלקו: שני גופים לא שלחו את הנציגים שלהם – משרד הדתות ומשרד הבריאות.
<צגה מלקו: למה?
<צגה מלקו: אומרים שמדובר בעניין של דת וזה מדוב בעניין של בריאות.
<צגה מלקו: חברים, נתחיל מזה שזה עניין של דעה קדומה, זה עניין של סטיגמה, זה עניין של זלזול, זה עניין של השפלה.
<צגה מלקו: יכול להיות שיש מקרים שלא התכוונו לזה, כמו פרשת הדם.
<צגה מלקו: מה, הם לא יתרמו?
<צגה מלקו: לא נעליב אותם, יעמדו כמו כולם, יתרמו ואחרי כן נזרוק את הדם לפח.
<צגה מלקו: עשו זאת במקום לשתף אותנו.
<צגה מלקו: זאת המציאות הקיימת.
<צגה מלקו: בישראל יותר מ-67 אחוזים מכלל אוכלוסיית מדינת ישראל לא עברו בדיקת HIV ואנחנו עברנו.
<צגה מלקו: כל יוצא אתיופיה שמתגייס, אתם יודעים שהוא עובר את הבדיקה הזאת?
<צגה מלקו: הבדיקות האלה קיימות.
<צגה מלקו: כשאתה מראה לחברה הישראלית כולה, אתה אומר לו ספק ביהדות, הוא לא יהודי.
<צגה מלקו: אם אתה אומר שיש להם מחלות א', ב', ג', ד', זה עניין של בריאות.
<צגה מלקו: גם אני לא רוצה לקבל דם נגוע.
<צגה מלקו: כל אחד פוחד.
<צגה מלקו: זאת דעה קדומה, זאת סטיגמה פוגעת.
<צגה מלקו: אני אומרת שמה שממויה סיפר, זה מקרה אחד אבל יש אלפים כאלה.
<צגה מלקו: אלפים שעברו טראומה.
<צגה מלקו: אלפים לא מספרים ואלפים לא מדברים.
<צגה מלקו: למה לא מספרים?
<צגה מלקו: ראשית, אין מענה.
<צגה מלקו: רובם לא יודעים את השפה.
<צגה מלקו: אין מגשרים.
<צגה מלקו: אני זוכרת אחרי פרשת הדם, דוקטור ספפה אייצק שיושב כאן, לא הצלחנו להכניס אותו.
<צגה מלקו: נלחמנו אבל נתנו את המקום למישהו אחר שיכול להיות שהיה ברמה מקצועית אבל לא דובר אמהרית ולא בן העדה.
<צגה מלקו: המגשרים היו צריכים להסביר לאנשים שכבר התגלה הווירוס ולתת להם תרופות.
<צגה מלקו: היו אנשים שעבדו כמגשרים אבל באיזה תנאים עבדו?
<צגה מלקו: פר יום, פר שעות.
<צגה מלקו: זה לא היה מסודר.
<צגה מלקו: אנחנו אלה הפעילים שהיינו באים וצועקים בוועדת העלייה וקליטה, אחרי שהוצאנו את הקיטור, הולכים והעולם ממשיך נהוג כמנהגו.
<צגה מלקו: לגבי אמצעי מניעה.
<צגה מלקו: למה אישה יוצאת אתיופיה צריכה לקבל את זה אוטומטית?
<צגה מלקו: למה לא קיבלה הסברה?
<צגה מלקו: למה אני צריכה לקחת ומישהו אחרת לא?
<צגה מלקו: כל זה צריך להיבדק.
<צגה מלקו: אני לא רופאה למרות שיש לי בן שלומד רפואה אבל אני רוצה להגיד לך פרופסור שהעניין הזה בקרב הקהילה, מעבר למדע, מעבר למחלות, יש עניין של השפלה וזלזול.
<צגה מלקו: אי אמון במערכת.
<צגה מלקו: מי שגרם שלא נאמין במערכות, אלה המערכות עצמן.
<צגה מלקו: הן הרחיקו אותנו.
<צגה מלקו: הן ראו בנו כאנשים מסוכנים.
<צגה מלקו: איך השכנים יקבלו אותנו כאשר אומרים שיש לנו מחלות כאלה וכשאומרים להם שאנחנו לא יהודים?
<צגה מלקו: אני מאוד מברכת את היושב ראש.
<צגה מלקו: אני בעצמי מתכננת ב-1 ליוני ללכת לבנק הדם לתרום דם ואני מקווה שיקבלו אותי.
<צגה מלקו: אני מבקשת – ואני מאמינה שכך תעשה – שהנושא הזה יידון בהמשכיות ולא רק היום ביום השוויון.
<צגה מלקו: אני רוצה להגיד לך אדוני היושב ראש, אני מאוד מעריכה את מה שאתה עושה היום אבל זה לא צריך להיות כך שיהיה דיון על אי שוויון במדינת ישראל בכנסת ישראל.
<צגה מלקו: למה אני לא יכולה כמו כולם?
<צגה מלקו: אני מאחלת לכולנו כל כמה שנים ועדות כאלה שלא יתקיימו אבל אני בספק.
אלי אלאלוף: מבחינת הזמן אני קצת בלחץ.
<אשר רחמים: המצגת שלי הופיעה ראשונה ועדיין לא דיברתי.
אלי אלאלוף: אתה תדבר.
אלי אלאלוף: אני רוצה לשמוע את כולם אבל יש לי בעיה של זמן.
אלי אלאלוף: אני מבקש שכל אחד ידבר בקיצור.
אלי אלאלוף: לא שמישהו אמר דברים לא במקום, להפך, אני חושב שזה רק נותן תיאבון לשמוע עוד יותר, אבל אני מבקש שתשימו לב ללוח הזמנים.
<אשר רחמים: אני מצטרף לברכות.
<אשר רחמים: היות ואנחנו עוסקים בבריאות באופן כללי, גם אם הנושאים עלו אני רוצה למקד את ההיבט של בריאות הנפש וטיפול בטראומה.
<אשר רחמים: לפעמים יש לי תחושה שאולי הנפש שלנו לא כואבת.
<אשר רחמים: זו ההרגשה שלי.
<אשר רחמים: משהו לא כואב בה.
<אשר רחמים: לכן בשירותים הקיימים עד היום לצערי הרב אין התייחסות לשירות פסיכו-סוציאלי.
<אשר רחמים: יש טיפולים תרופתיים לרוב.
<אשר רחמים: כל האבחנות, סכיזופרניה ומה שקיים, אלה טיפולים תרופתיים ובעצם אין פסיכו-טיפול.
<אשר רחמים: אין מצב כזה של פסיכו-טיפול וזה נובע מכמה דברים.
<אשר רחמים: אני רוצה להחזיר אותנו קצת אחורה כי הנושא הזה לא נלקח בצורה משמעותית גם בתכנית החומש ולצערי הרב גם היום בתכנית הדרך החדשה, על אף שהייתי שותף בדיון בשולחנות העגולים בנושא הבריאות.
<אשר רחמים: מה שקורה היום, לפי הרפורמה בבריאות הנפש, ההפניה לקופות חולים, אני רוצה לגלות סוד.
<אשר רחמים: עניין של הגישור הוא אמצעי.
<אשר רחמים: אלה לא אנשי מקצוע שנותנים את הטיפול באופן ישיר והם לא יושבים במהלך הטיפול, במשך ארבעים-חמישים דקות הטיפול.
<אשר רחמים: לכן העניין של הגישור הוא בעיני איזשהו כיסוי אבל הוא לא משמעותי לגבי הטיפול עצמו.
<אשר רחמים: אני רוצה לומר כמה דברים אותם אנחנו אומרים אבל בפועל אנחנו לא רואים בעין איך זה עובד.
<אשר רחמים: צגה ציינה שני דברים מרכזיים שיש להם השלכות לגבי הקשר שיש אבל אני אקח את הנתון, את המחקר שנעשה על ידי משרד הבריאות בשיתוף עם מכון גרטור שטוענים שתי טענות עיקריות שלא מתפרשות לשתי פנים.
<אשר רחמים: בקרב יוצאי אתיופיה קיים קשר מורכב עם נותני שירותי בריאות.
<אשר רחמים: גורמים לתסכולים רבים הנובעים לא רק מהבדלי שפה ותרבות.
<אשר רחמים: כל הזמן אנחנו הולכים לחלק הזה, ממהרים להסיק את המסקנות לפיהן יש לנו בעיה של השפה.
<אשר רחמים: עוד באותו סקר, מחקר שבחן את החסמים והגורמים המעכבים בהם נתקלים עולי אתיופיה במפגש עם מערכת הבריאות מצא כי מעבר למחסום השפה קיימים פערי תרבות היוצרים קושי בתקשורת בין נותני השירות ומקבלי השירות.
<אשר רחמים: אני רוצה לשים את הדברים על השולחן.
<אשר רחמים: כל הזמן אנחנו מפנים את הקושי למקבל השירות.
<אשר רחמים: אם השירות לא נגיש ולא מסוגלים לתת את השירות, אנחנו מדברים על שוויון, אז איך בעצם הבן אדם יכול למצות את עצמו?
<אשר רחמים: יש לנו המון מידע על המצב שלנו.
<אשר רחמים: אין לנו את המידע איך הדבר הזה עובד ואיך מטפלים בו.
<אשר רחמים: יש מחקר שבדק את נושא הפוסט טראומה ומצא ש-28 אחוזים סובלים מפוסט טראומה.
<אשר רחמים: גם הם אומרים שהטיפול המתאים הוא דרך התאמה תרבותית, דרך גישה שיכולה להיות רלוונטית.
<אשר רחמים: הנושא הזה קרוב ללבי ואני די שוחה בו.
<אשר רחמים: לפני מספר שנים הצטרפתי למרכז הישראלי לטיפול בפוסט טראומה וניסינו לחשוב מה הדרך שלנו לגשת לנושא הזה ובנינו את המודל כפי שאתם רואים.
<אשר רחמים: זה שילוב של כמה דברים, גם טיפול פרטני, גם סדנאות חוסן והעצמה שזה הכלי המשמעותי ביותר לחזק את האנשים, גם אם אנחנו מדברים על ההשלכות של בעיות אחרות, של סוכרת ואובדנות.
<אשר רחמים: אלה דברים שבאים לידי ביטוי במפגשים ואפשר לתת כלים לאנשים איך להתמודד אתם.
<אשר רחמים: המערכת, כל מערכת הטיפול, זקוקה להכשרה ממוקדת בהיבט התרבותי וברגישות.
<אשר רחמים: היא מאוד מאוד זקוקה ואנחנו עושים את זה.
<אשר רחמים: אלה ניצנים אבל זה נעשה.
<אשר רחמים: אני רוצה להציע.
<אשר רחמים: הדרך החדשה עסקה בנושא של אינטגרציה, שילוב מיטבי.
<אשר רחמים: שילוב עושים כששני אנשים רוצים וכאשר בתחושה שלי אני מרגיש שאני רוצה להשתלב אני הולך לצד הזה.
<אשר רחמים: אם אני לא שם, מה זה משנה הצד השני?
<אשר רחמים: הוא יכול לדבר על זה כמה שהוא רוצה.
<אשר רחמים: לכן בנושא של בריאות הנפש, לפי המצבים הקיימים היום, חייבים לייצר שירות נפרד, נגדיר באיזושהי צורה אבל שירות שיכול לתת מענה באופן ישיר לאנשים שזקוקים לו, שהמענה הזה יינתן עם ההכשרה המתאימה של האנשים.
אלי אלאלוף: יש כוח אדם הולם?
<אשר רחמים: נייצר אותו.
אלי אלאלוף: זה זמן.
<אשר רחמים: זה זמן, זה כסף אבל שלושים שנים לא עשינו את זה ועכשיו אנחנו יכולים להתחיל כך שבעוד עשר שנים יהיה לנו פתרון.
<אשר רחמים: אני מניח שכן.
<אשר רחמים: אבל זה קיים, פתרונות קיימים אבל צריך לכוון את המשאבים.
<אשר רחמים: כבוד היושב ראש, הדברים כתובים.
<אשר רחמים: צריך לייצר מוקד ואת זה אני אומר מניסיון בעבודה שלי.
<אשר רחמים: אגב, אני מזמין את הוועדה להביא מקרים טיפוליים.
<אשר רחמים: לא רציתי באופן פומבי לפתוח את הנושא אבל לוועדה אני מוכן להביא מקרים ולהציג לכם אותם כדי שתראו איך זה עובד, איך אנשים יוצאים מהמצוקה שלהם וכדי שתהיה אפשרות להרחיב את זה.
<אשר רחמים: צריך לייצר מוקד ייעוץ טלפוני, גם לאנשים עצמם, גם לאנשי מקצוע שמאוד זקוקים ובכל מצב הם מנסים להתייעץ אתנו וזה קורה הרבה.
<אשר רחמים: הדבר האחרון.
<אשר רחמים: אני חושב שכמו שהמערכות צריכות לחשוב.
<אשר רחמים: משרד הבריאות שהוא גוף אחראי, רווחה, קליטה, חינוך, במקרה שלנו חייבים לשתף פעולה.
<אשר רחמים: יש כאן מרכיבים שקשורים לכל המשרדים ואני קורא גם לכל הארגונים האחרים שעוסקים בנושא הזה, בואו נשתף פעולה גם במשאבים, גם ללמידה משותפת ובצורה כזאת אנחנו יכולים לייעל את מה שאנחנו נותנים.
<אשר רחמים: מילה אחרונה.
<אשר רחמים: אחי שנעדר בסודן היה פעיל, אחד מתוך 84 אנשים שנעדרו.
<אשר רחמים: יתקיים דיון בנושא הזה, בנושא הנעדרים ביום שלישי הבא בוועדה שדוקטור אברהם נגוסה עומד בראשה.
<אשר רחמים: אנשים מוזמנים לבוא לדיון.
<אשר רחמים: זה נושא שאנחנו לא דנים בו.
אלי אלאלוף: אתה מקדם את המתחרים שלי.
<אשר רחמים: אתה מוזמן.
<קריאה: השותפים שלך.
אלי אלאלוף: אברהם חבר נפלא שלי.
<אן מרי אולמן: אני לא אגזול הרבה זמן.
<אן מרי אולמן: אני רק אחזק את מה שאשר אמר ומה שממויה אמר.
<אן מרי אולמן: הכשרה.
<אן מרי אולמן: אנחנו אנשי בריאות הנפש ובריאות באופן כללי, אנחנו אלה שמחויבים לתת את הטיפול ההולם.
<אן מרי אולמן: עלינו ללמוד.
<אן מרי אולמן: אני חושבת שזה צריך להיות ממוסד.
<אן מרי אולמן: לא שאגודות וארגונים ילכו ויתחילו לחלוב כסף מפה ומשם אלא זה צריך להתחיל באוניברסיטה ובגישה כללית.
<אן מרי אולמן: זה לא חייב להיות ספציפי אלא זאת צורת חשיבה.
<אן מרי אולמן: נכון שבמקרה של יוצאי אתיופיה באמת השוני התרבותי הוא מאוד בולט, אבל זאת בכלל צורת חשיבה וזה משהו שצריך להתחיל להנחיל לאנשים מהיום הראשון בלימודי הרפואה ובכל הכשרה בבריאות הנפש.
<אן מרי אולמן: אני לא אחזור אבל אני חושבת שהדוגמאות שאתם קיבלתם טובות.
<אן מרי אולמן: רק תמונה, אפרופו מה שאתה אמרת לגבי טראומה.
<אן מרי אולמן: מטופל יוצא מהמרפאה, מטופל שאני מכירה כבר שנים, אני יודעת על הפוסט טראומה שלו, ממתין בחדר המתנה עוד מטופל שראיתי כמה פעמים ואני חייבת לומר שלא כל כך הבנתי למה הדיכאון שלו כל כך עמיד לטיפול.
<אן מרי אולמן: פתאום אני רואה את שני הגברים האלה מתחבקים חיבוק שרק שורדים, רק אנשים שעברו משהו מאוד חזק ביחד יכולים להתחבק ומתחילים לטפוח על השכם האחד של השני.
<אן מרי אולמן: הוא גיבור, לא, הוא גיבור.
<אן מרי אולמן: פתאום מתגלה לי שהאיש הצנוע, השקט שעומד מולי, שאני מכירה כבר כמה פגישות, לא העז לדבר - כי באמת אני חושבת שהוא לא חשב שאני אבין – על מה שהוא עבר בסודן ומה הוא עשה.
<אן מרי אולמן: עכשיו הוא בטיפול בנושא של אסירי ציון.
<אן מרי אולמן: זאת אומרת, זה בן אדם שיש אנשים שיכולים להעיד עליו.
<אן מרי אולמן: גם הטיפול באסירי ציון, זה משהו לא יאומן מה שהאנשים האלה צריכים לעבור.
<אן מרי אולמן: אני בודקת אותם ושמעתי סיפורים אפרופו טראומה, ממש סיפורים מזעזעים.
<אן מרי אולמן: יש כאן אדמיניסטרציה ויש כאן קשיים שפשוט גורמים לאנשים לוותר.
אלי אלאלוף: יש לי כאן הרבה בקשות.
אלי אלאלוף: עכשיו כל מי שיש לו רשות דיבור, חוץ מחברת הכנסת אני אתן לה קצת יותר זמן, ידבר במשך דקה.
מיכל בירן: גם אני אהיה קצרה.
מיכל בירן: אני מאוד שמחה על היום הזה.
מיכל בירן: אני חושבת שיש איזון עדין בין להתייחס באופן ממוקד לקבוצה כזו או אחרת לבין האוניברסליות והכלליות.
מיכל בירן: מצד אחד אני תומכת גדולה של האוניברסליות, אני גם חושבת שכך מדינה צריכה להתנהל, ומצד שני האוניברסליות לפעמים מתעלמת מהפרטים.
מיכל בירן: אני מבינה את המערכת, מה החשש מ-HIV, כן יש גורמי סיכון, אבל השאלה היא איך מתמודדים.
מיכל בירן: הדברים שעלו כאן, זה גם חוסר השיתוף.
מיכל בירן: כמו שאמרת, אם היו מסבירים, היית עושה את הבדיקה מרצונך.
מיכל בירן: אני חושבת שהשיתוף וההגינות, זה הדבר הראשון.
מיכל בירן: אני חושבת שאני גם מסכימה עם מה שאמרת.
מיכל בירן: חוסר האמון של יוצאי אתיופיה במערכת, המערכות הרוויחו אותו וזכו בו ביושר.
מיכל בירן: עכשיו השאלה היא מה עושים הלאה.
מיכל בירן: שוב, אתה צודק שהתקציבים נמצאים במערכות הכלליות, אבל אני חושבת שבגלל הפער התרבותי, הרבה פעמים המהלכים הכלליים פשוט מפספסים את יוצאי אתיופיה.