GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<עירית ליבנה: זה למגיש עזרה ראשונה, דברים שאין להם ברות תוקף.
<מירי כהן: נו, אז מה?
<אהרון קסל: רק שיבדוק תאריך?
<מירי כהן: נכון, אין סיבה שלא.
<עירית ליבנה: לא בודקים, לא.
טלי פלוסקוב: רגע, רבותי, לא להפריע.
טלי פלוסקוב: תנו לנו לשמוע, בבקשה.
<עירית ליבנה: אין בדיקה, כיוון שכיום לציוד שקיים בבית-ספר אין תוקף, כי זה פדים, זה תחבושות, זה כל מה שמותר למגיש עזרה ראשונה.
<עירית ליבנה: פה אנחנו מדברים על מוצר שיש לו פגות של תוקף.
טלי פלוסקוב: פעם בשנתיים.
טלי פלוסקוב: כמה הוא פג תוקף?
<אודי קלינר: שנה וחצי.
<מירי כהן: שנה וחצי.
<עירית ליבנה: וזה לא יכול להיבדק על-ידי – אין, אין בדיקה היום.
<עירית ליבנה: ולכן אנחנו חושבים, תתקנו אותי, שהבדיקה עצמה של תוקף של המזרק צריכה להיות על-ידי איש מקצועי מתחום הבריאות ולא איש חינוך.
טלי פלוסקוב: אני מבינה, משרד הבריאות, שהבדיקה היא רק להוציא ולהסתכל על התאריך.
<אודי קלינר: זה לא שונה מקוטג' בסופר.
<מירי כהן: לא צריך רופא.
יהודה גליק: בתחילת שנת הלימודים כל מנהל בית-ספר יבדוק.
טלי פלוסקוב: אז על מה אנחנו מדברים?
<נילי חיון דיקמן: הוויכוח הוא מינימלי, אני מציעה שנדון בזה בין משרדי הממשלה.
טלי פלוסקוב: אני מקבלת את ההצעה.
טלי פלוסקוב: אני מבקשת לסגור ביניכם מי לוקח, אבל זאת באמת אחריות כל כך מינימלית שחבל להיתקע על זה.
<מירי כהן: כל מי שיודע לקרוא.
טלי פלוסקוב: תגיעו לזה עד הדיון הבא.
<יעל סלנט: יש פה כמה משרדים נוספים.
<יעל סלנט: בעצם אם משרד החינוך מפקח, הוא יכול לפקח רק על אותם מוסדות שהם שלו, אבל יש כאן גם מוסדות שהם של משרד הרווחה, של משרד העבודה.
יהודה גליק: כל משרד יפקח על שלו.
יהודה גליק: הקרפ"ר יבדוק בבסיסי צה"ל, וכל מקום במקום שלו.
טלי פלוסקוב: מה שסוכם כעת, אני אבקש מכל המשרדים שהנושא שייך אליהם להגיע, כפי שהציעו ממשרד הבריאות, להבנה ביניכם ולהציג לנו את זה בדיון הבא.
טלי פלוסקוב: מתקדמים.
<יעל סלנט: אנחנו מדברים על סעיף 2 – בעצם אנחנו מורידים פה את "בית אוכל", כי זה חובה.
<יעל סלנט: גם כאן היו הערות של משרד הבריאות, כי אני מבינה שבעצם יש שני מינונים של תכשיר: מינון אחד שמתאים למשקלים מסוימים; ומינון שמתאים למבוגרים.
<יעל סלנט: ובעצם, צריך לראות איך מבחינת הנוסח אנחנו משקפים את זה שבמוסדות שבהם יש תלמידים שהם בגילאים שצריך רק את התכשיר – אני לא יודעת, אתם רוצים להסביר?
<נילי חיון דיקמן: הצענו שבמוסדות שבהם באופן מובהק יש רק ילדים מעל משקל מסוים, כלומר, ילדים בוגרים - -
יפעת קריב: המשקל הוא 30 קילוגרם.
<קריאה: 30 קילו, אין הרבה ילדים כאלה.
יפעת קריב: 30 קילו, בכיתה א' אתה שוקל יותר מ-30 קילו.
<נילי חיון דיקמן: - - אז אין צורך שיחזיקו מינון של ילדים, כמובן, זאת הוצאה מיותרת.
<נילי חיון דיקמן: והפוך, במוסדות שבאופן מובהק אין בהם ילדים גדולים יותר, ואז בגני הילדים, למשל, אפשר להחזיק אך ורק מינון שמתאים להם.
יפעת קריב: אז 30 זה המשקל.
<יעל סלנט: נראה איך להגיע פה לנוסח.
<נילי חיון דיקמן: כמובן שבמוסדות שיש בהם שני סוגי הילדים צריך להחזיק את שני המזרקים.
טלי פלוסקוב: זה כשאתם כבר מוציאים אפשרות לרכישה, אז בטח אתם צריכים להתאים את זה למוסד שרוכש את זה, אם זה גני ילדים זה ככה.
<מירי כהן: לא הולכים להכביד על אף אחד כשאין צורך.
<יעל סלנט: אז נשב אחרי זה עם נילי ונראה איך אנחנו בדיוק מנסחים את זה בצורה כזאת שתתאים.
<אהרון קסל: ומה עם בתי אוכל שיכולים להיות שם גם קטנים וגם גדולים?
<יעל סלנט: על זה היה דיון מאוד ארוך קודם, ובעצם העמדה שנשמעה פה, החלטת הוועדה שלא תהיה חובה על בתי אוכל להחזיק.
יהודה גליק: לא, יש פה בתי אוכל של ציבוריים שלא קשורים לעסקים, בתי אוכל של המשטרה, של הצבא.
טלי פלוסקוב: שיש שם גם ילדים קטנים.
יהודה גליק: אני מניח שבזה של הצבא לא צריך את המינון של הילדים הקטנים.
<שי ברמן: אבל, חבר הכנסת גליק, ההגדרה בחוק של בית אוכל, כפי שהיא באה לידי ביטוי פה מדברת על מסעדות.
יהודה גליק: לכן אמרנו שנתאם את זה לבתי אוכל ציבוריים.
יהודה גליק: אנחנו מקבלים על עצמנו בינתיים את החלטת ועדת השרים.
יהודה גליק: אל תדאג, שי, התחייבנו לקבל.
טלי פלוסקוב: אנחנו דנים רק על ציבוריים.
יהודה גליק: אנחנו דנים בבתי אוכל ציבוריים.
<נילי חיון דיקמן: ההערה נכונה במובן זה שככל שמוטלת חובה על מוסד שיש בו גם ילדים וגם מבוגרים הוא צריך להחזיק את שני המינונים.
יהודה גליק: את שניהם.
יהודה גליק: אבל רוב המקומות הם או זה או זה.
<יעל סלנט: באמת בגלל שיש פה כל מיני מורכבויות שגם עלו תוך כדי הדיון נשב אחרי זה, אחרי הוועדה, בצורה מסודרת ונעגן את כל ההערות של כולם.
<מאיה ניר אליעז: אם יורשה לי להפנות שאלה לפרופ' קסל בנוגע לשני מזרקים, נשיאה של שני מזרקים.
<מאיה ניר אליעז: כי אני יודעת שמי שאלרגי אמור לשאת עמו שני מזרקים ולא אחד, גם מהסיבה שלעתים אחד לא מספיק וגם מהסיבה שלעתים אחד לא עובד.
<מאיה ניר אליעז: האם זה משהו שנראה נכון בכלל להתייחס אליו בחוק?
<אהרון קסל: זה נכון.
<אהרון קסל: ההמלצה שלנו היא תמיד להחזיק שני מזרקים.
<אהרון קסל: אנחנו פחות פוחדים שזה לא יפעל, אלא יש אחוז מסוים שלא מגיבים לטיפול במזרק הראשון, ותוך חמש עשר דקות צריך לתת להם מזרק שני.
<אהרון קסל: והיום גם המזרקים נמכרים בזוגות.
טלי פלוסקוב: אני גם שמעתי שלחיילים גם נותנים שני מזרקים לכל אחד.
<אהרון קסל: כן, ההמלצה שלנו היא להחזיק שניים.
<מאיה ניר אליעז: ובחוק בעצם מנוסח מזרק אחד בכל מינון.
טלי פלוסקוב: משרד הבריאות, כן.
<נילי חיון דיקמן: קודם כול, אנחנו מבינים שברוב המקרים כן מספיק מזרק אחד, ולכן הכבדה נוספת של מזרק נוסף היא משמעותית.
יהודה גליק: אני מסכים.
<נילי חיון דיקמן: וגם היות שאנחנו מדברים על כך שאתה כבר בעת ההזרקה כבר מזמין שירותי מד"א - -
<מירי כהן: חייב.
<נילי חיון דיקמן: - - אז אנחנו מבינים ומצפים שמד"א יגיע בזמן עבור המזרק השני.
טלי פלוסקוב: כן, צודקת.
יהודה גליק: צודקים, נכון.
<נילי חיון דיקמן: ולכן, אנחנו לא רואים את הצורך כרגע נכון להיום לחייב שני מזרקים מכל מינון.
יהודה גליק: אז יצא שזה יהיה ארבעה מזרקים.
טלי פלוסקוב: ממשיכים.
יהודה גליק: לא הורדנו את בית האוכל, אמרנו שנגדיר בית אוכל ציבורי באיזשהו אופן.
<שי ברמן: אבל אי-אפשר להגדיר את זה, חבר הכנסת גליק.
יהודה גליק: אפשר להגדיר בית אוכל ציבורי, חדר אוכל של - - -
<שי ברמן: אין דבר כזה בית אוכל ציבורי.
<שי ברמן: אין הגדרה - - -
יהודה גליק: אין חדר אוכל?
<שי ברמן: אין הגדרה.
<שי ברמן: ההגדרה בחוק, אתם - - -
יהודה גליק: אז נתקן את זה.
יהודה גליק: נתקן את ההגדרה שהיא תתאים.
יהודה גליק: אל תדאג.
יהודה גליק: לא תכעס.
<שי ברמן: לא כועס.
<שי ברמן: אני דואג - - -
טלי פלוסקוב: קודם כול, יש פה יועצים משפטיים, יש פה משרדי ממשלה, תאמין לי שגם שומרים על האינטרסים שלך.
יהודה גליק: אני לא רוצה שיופיע רק מוסדות ציבוריים, יש פה עוד - - -
טלי פלוסקוב: אנחנו שומרים גם על ההערה שקיבלנו מוועדת השרים, וזה התיאום, אנחנו לא עובדים פה בניגוד למה שנאמר שם.
טלי פלוסקוב: ושוב אני אומרת, יש פה אנשים שגם שומרים על האינטרסים שלכם.
<שי ברמן: כן, אבל זה צריך לבוא לידי ביטוי בחוק.
<יעל סלנט: זה יבוא.
<יעל סלנט: אנחנו עוד עובדים על זה.
טלי פלוסקוב: לכן אנחנו עובדים על זה.
יהודה גליק: זה יבוא, בשביל זה יש יועצת משפטית.
טלי פלוסקוב: קודם כול ניקח בחשבון שזו עבודה ראשונית לחלוטין, שמתם לב.
טלי פלוסקוב: יש פה עוד הרבה דברים שצריכים לשנות.
טלי פלוסקוב: ולכן, בואו נתקדם.
טלי פלוסקוב: הבנו את העקרונות, בואו נתקדם.
יהודה גליק: גם פה צריך להוסיף שמינונים המיועדים למבוגרים ולילד בהתאם למוסד.
<יעל סלנט: ודאי, נתקן את זה.
יהודה גליק: צה"ל לא צריך להחזיק לילדים קטנים, ובגני ילדים לא צריך להחזיק למבוגרים.
<יעל סלנט: ודאי.
<שי ברמן: את זה אפשר להוריד?
טלי פלוסקוב: סועדים.
טלי פלוסקוב: זה לא בית אוכל.
יהודה גליק: בתי אוכל, חדרי אוכל, מה אכפת לך שחדר אוכל של צבא ומשטרה יחזיקו בזה?
טלי פלוסקוב: רבותי, הילד שהביא אוכל מהבית והוא אוכל עכשיו בבית-הספר, זה מה?
טלי פלוסקוב: זה בית אוכל?
יהודה גליק: מה מפריע לך?
טלי פלוסקוב: אבל הוא אוכל משהו שהוא הביא, ולך תדע מה יכול לקרות.
<שי ברמן: אבל בית אוכל בהגדרת החוק מתייחס - - -
יהודה גליק: אז נשנה את ההגדרה, אמרנו את זה שש פעמים, יו.
יפעת קריב: האם נוסיף את המילה צה"ל לחוק?
יהודה גליק: הוא מופיע אחרי זה.
<יעל סלנט: כרגע יש איזשהו סעיף תחולה, אבל סעיף התחולה הזה לא יכול להישאר כמו שהוא.
יהודה גליק: הלאה, בואו נתקדם.
טלי פלוסקוב: אני מבקשת לא להגיב ככה לבית אוכל.
יפעת קריב: כל פעם.
יהודה גליק: כן, כל פעם.
<רוני ארדיטי: זה כמו המן הרשע כל פעם.
טלי פלוסקוב: כן, התרגלתי, הבנתי.
<יעל סלנט: בעצם היום ניפוק של תכשיר לפי מרשם נעשה לאדם בודד לפי מרשם שהוא נותן.
<יעל סלנט: בהתייעצות פנימית עם משרד הבריאות הוחלט לאפשר בעצם ניפוק גם ישירות מבתי המסחר לתרופות על-פי איזשהו – תכף נראה – תצהיר של המחזיק באותו מקום, ובעצם לא רק ישירות מבית המרקחת, כדי להקל על כל התהליך.
<נילי חיון דיקמן: אנחנו מצטרפים לנוסח שיעל הציעה.
<נילי חיון דיקמן: זה בעצם יאפשר גם רכישה וולונטרית או לא וולונטרית על-ידי גורמים שהם מפעילים בתי אוכל או מקומות אחרים, כך שהם יוכלו לרכוש את זה ללא מרשם רופא.
<נילי חיון דיקמן: דבר נוסף, אנחנו גם רוצים לאפשר באמת רכישה מבית מסחר לתרופות – שהוא גורם סיטונאי למקרים שבהם צריכים לרכוש כמות גדולה, כמו למשל רשות מקומית או בית אוכל – שרוצה לפזר את המוצרים בין כמה נקודות, וגם זה יאפשר הוזלה מסוימת של המחיר, כי הם יקבלו מחיר סיטונאי ולא קמעונאי.
טלי פלוסקוב: יפה, מצוין.
<יעל סלנט: רק צריך לראות שבאמת הנוסח הזה משקף את האפשרות לנפק גם באותם מצבים שבהם אין חובה להחזיק.
<יעל סלנט: אני לא בטוחה שזה מה שהנוסח אומר כמו שהוא עכשיו, אבל נשב על זה.
טלי פלוסקוב: תכינו לנו את זה לדיון הבא.
<אלעד גונן: הערה קטנה.
<אלעד גונן: בסעיף 3, לפי הנוסח שקיים אצלי, כתוב: "ולא יעבירם לידי אחר או יעשה בהם שימוש שלא לצורך הצבת התכשיר כנדרש לפי חוק זה.
<אלעד גונן: " אז כפי שציינתם יש רכישה על-פי סעיף 4 של הצעת החוק, אבל אותו מחזיק או מפעיל יכול להיות גם אדם שיש לו ילד אלרגני בבית, לא יעבירם לידי אחר, יתייחס רק לרכישה בהתאם לסעיף 4.
<אלעד גונן: רק אדם שמחזיק, שקונה בהתאם לתצהיר, רק הוא לא יעבירם.
<אלעד גונן: מחזיק ומפעיל יכול להיות בשני כובעים.
<נילי חיון דיקמן: מטופל צריך לרכוש באופן רגיל לפי מרשם רופא בבית מרקחת.
<אלעד גונן: אז מחזיק יכול להיות מטופל?
<נילי חיון דיקמן: מטופלים רוכשים היום לפי הסיטואציה הרגילה.
<אלעד גונן: זה מה שאני אומר.
<אלעד גונן: שמדובר, ככל שרכש על סמך תצהיר.
טלי פלוסקוב: מה שבעצם הוא טוען, שבן-אדם שקונה באופן פרטי לא ניקח עליו אחריות אם הוא מעביר למישהו או לא מעביר למישהו.
<אלעד גונן: למרות שהוא מחזיק רפואית.
<נילי חיון דיקמן: כן, אבל הוא לא ייפול להגדרה של מחזיק או מפעיל של בית אוכל או מוסד חינוך.
<נילי חיון דיקמן: הוא צריך להיות בעל עסק שחייב להחזיק בצורה וולונטרית בלבד, רק לו אנחנו מאפשרים לרכוש ללא מרשם רופא.
<יעל סלנט: זה ברור שהאחזקה היא לפי החוק הזה ושהאיסור להעביר לאחר היא למי שרכש לפי החוק הזה.
<אלעד גונן: בהתאם לסעיף 4.
טלי פלוסקוב: בהתאם לסעיף 4.
יהודה גליק: תתקדמו.
<אלעד גונן: הערה.
<אלעד גונן: בעצם אם אני מבין נכון ממה שנאמר פה קודם, אז צריך להחזיק מכשיר אפינפרין אחד.
<אלעד גונן: אם רק לאחר שפג תוקפם הוא מחליף אותם אז יש תקופה של ריק.
<אלעד גונן: ולכן, הייתי אולי חושב לכתוב פה שהרי יש בדיקה תקופתית אחת לשלושה חודשים, ככל שבבדיקה התקופתית הוא רואה שהמהלך שלושת החודשים הקרובים זה עומד לפוג, הוא יצטרך לרכוש את התכשיר בטרם יפוג תוקפו.
<נילי חיון דיקמן: מקובל עלינו.
טלי פלוסקוב: כן, אתם תמיד עושים תיעוד.
<נילי חיון דיקמן: תיעוד האירוע.
<אלעד גונן: רק ביחס לסעיף הקודם.
<אלעד גונן: שלוש שנים – הבנתי שזה פג תוקף אחרי שנה וחצי.
<נילי חיון דיקמן: אבל הכוונה לשמירת המסמכים.
יהודה גליק: שמירת מסמכים.
<אלעד גונן: המסמכים יישמרו גם לאחר שהוא השתמש וגם לאחר שפג תוקף?
<נילי חיון דיקמן: כן, לבקרה.
<אלעד גונן: לבקרה, בסדר גמור.
<מיכל חורין: רק משהו לגבי הסעיף הזה, בגלל שיש הרבה שימוש במחזיק ומפעיל.
<מיכל חורין: השאלה אם יש מקום להבהיר שכשמדובר במחזיק או מפעיל של מוסד חינוך הכוונה היא לבעלות הפרטית או הרשות המקומית.
<יעל סלנט: אני חושבת שכדאי שנגדיר בסעיף ההגדרות מיהו המחזיק או המפעיל, כי אנחנו עושים בזה שימוש חוזר.
<מיכל חורין: בסדר.
<יעל סלנט: נדבר על זה אחרי כן.
יהודה גליק: רציתי רק להעיר על משהו שראיתי לפני כן.
יהודה גליק: בהצעת החוק של יואל חסון מוגדר מאוד יפה.
יהודה גליק: השר, מופיע שר הכלכלה, ואחר כך בסעיף ב' כתוב השר, בהסכמת שר הבריאות, ולעניין מוסד חינוך גם בהסכמת שר החינוך ובאישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת.
יהודה גליק: זאת אומרת, במקום להפיל את זה על שר הבריאות, מופיע פה שר הכלכלה בתיאום עם השרים האחרים, שזאת נראית לי הגדרה שיכולה גם להתאים פה.
טלי פלוסקוב: אבל אתה מחזיר אותי לסיכום שכבר הגענו אליו.
<מיכל חורין: זה היה רלוונטי לבתי אוכל.
<יעל סלנט: זה גם סעיף שנוגע לתקנות, אבל אנחנו בעצם שואלים מי יהיה אחראי על כל החוק, לא רק על התקנות.
<יעל סלנט: זה קצת מורכב.
טלי פלוסקוב: הוא פשוט הפנה את תשומת לבי.
יהודה גליק: הפניתי את תשומת הלב ששם יש הגדרה קצת יותר רחבה.
<יעל סלנט: הצעת החוק שלו בעצם מורידה כמעט את כל ההסדרה לתקנות.
<יעל סלנט: לפי פקודת הרוקחים, רוקח יכול לנפק תכשיר רק לאדם שבא עם מרשם, כמו שאמרנו קודם.
<יעל סלנט: ובעצם, פה אנחנו אומרים נותנים לו הרשאה - - -
יהודה גליק: מרחיבים את זה.
<יעל סלנט: בדיוק.
<יעל סלנט: לנפק גם לאותם מחזיקים שמחויבים בהחזקת התכשיר הזה לפי החוק.
טלי פלוסקוב: או וולונטרי, מה שהוא בוחר.
טלי פלוסקוב: זאת אומרת, אנחנו צריכים לחשוב שהם גם יוכלו לרכוש.
יהודה גליק: פה הם כן יכולים לרכוש.
<יעל סלנט: אנחנו צריכים לראות את הדיוק של זה.
<יעל סלנט: נשב עם משרד הבריאות ונראה בדיוק איך אנחנו מנסחים את זה, אבל זאת הכוונה.
<יעל סלנט: עכשיו השאלה רק אם אנחנו רוצים שהתצהיר הזה יהיה כדוגמה או שאנחנו רוצים שתקבעו ממש בתקנות נוסח של תצהיר שיקל גם על המוסדות.
<נילי חיון דיקמן: אני חושבת שהיות שמדובר בטופס ולא באיזושהי קביעה נורמטיבית אין צורך בהתקנת תקנות לצורך זה, ואפשר בהחלט להסתפק באיזשהו טופס שמועלה לאתר האינטרנט שלנו, שאפשר יהיה לעשות בו שימוש.
יהודה גליק: זאת אומרת שזה לא לדוגמה.
יהודה גליק: את עונה לה שזה לא לדוגמה.
<יעל סלנט: שכן לדוגמה.
<נילי חיון דיקמן: אנחנו קוראים לזה טופס לדוגמה, אבל כמובן שזה נוח ביותר לכולם להשתמש בו.
טלי פלוסקוב: אפשר להוריד אותו.
יהודה גליק: הכי נוח להשתמש בו.
<נילי חיון דיקמן: אם יש טופס עם עימוד אחר פרטי אפשר גם יהיה לקבל אותו.
יהודה גליק: אין בעיה.
יהודה גליק: זאת אומרת, הלדוגמה רק מרחיב את האופציות שלנו.
<נילי חיון דיקמן: אני לא רואה צורך להכביד בהיבט הזה.
טלי פלוסקוב: את צודקת, בסדר גמור.
<יעל סלנט: בסדר, נבדוק את זה.
<אלעד גונן: ברמת הפרקטיקה, רק יכול להיות שצריך פה אולי לחשוב על גמישות, כי אם מחזיק או מפעיל של מוסד חינוך, אני לא יודע אם זה מנהל בית-הספר - - -
<מיכל חורין: לא, לא, זה לא מנהל בית-הספר.
<אלעד גונן: אלא?
<מיכל חורין: זה יהיה מהרשות המקומית.
יהודה גליק: זה יוחלט אחר כך.
<אלעד גונן: המצהיר עצמו צריך ללכת לרכוש את זה?
<אלעד גונן: או שאפשר לגשת עם הצהרה?
טלי פלוסקוב: באמת נגעת בנקודה מאוד חשובה.
טלי פלוסקוב: מי האחראי?
יהודה גליק: מי יכול ללכת לקנות?
<אלעד גונן: מי יכול ללכת לקנות?
<אלעד גונן: המצהיר?
<יעל סלנט: אמרנו שזה אותו מחזיק שנגדיר אותו.
יהודה גליק: המחזיק או שמיופה כוח שלו?
<יעל סלנט: אז מיהו אותו המחזיק?
<מיכל חורין: מבחינת מוסדות חינוך זה יכול להיות או הרשות המקומית או בעלות פרטית, נגיד "אורט", "עמל", מוסדות פרטיים אחרים, אבל לא מנהל בית-הספר.
<מיכל חורין: ואז ההנפקה - - -
יהודה גליק: אבל השאלה שלו הייתה האם הוא יכול לשלוח את המזכירה לקנות, והוא לא צריך את המנהל עצמו.
<מיכל חורין: ברור.
<מיכל חורין: לא מנהל בית-הספר, אלא יכול להיות שראש הרשות ישלח את מי שיעבוד בעירייה.
<אלעד גונן: זה גם לא מישהו מבית-הספר, זה מישהו מהרשות המקומית.
יהודה גליק: יכול להיות או זה או זה.
<מיכל חורין: של הרשות המקומית, שוב, אבל לא מישהו מתוך בית-הספר.
<רות דיין מדר: המזכירה היא עובדת רשות מקומית או עובדת בית-ספר?
<מיכל חורין: המזכירה היא עובדת הרשות המקומית.
טלי פלוסקוב: היא עובדת הרשות המקומית.
<מיכל חורין: היא יכולה ללכת, אבל היא הולכת בתור נציגה של הרשות המקומית.
<אלעד גונן: היא המצהירה?
<יעל סלנט: של המחזיק או של הבעלים בעצם.
יפעת קריב: העיקר שיהיה מכשיר אפיפן.
<נאוה אושר: אפשר שתי הערות?
<נאוה אושר: הערה ראשונה לעניין הבעלים.
<נאוה אושר: אז אם באמת הבעלות היא לא הרשות המקומית, אין סיבה להטיל את זה על הרשות המקומית.
<מיכל חורין: לא התכוונתי לזה.
<נאוה אושר: הערה שנייה.
<נאוה אושר: יש פה המון המון הוראות שיש להם איזשהם, נקרא לזה, מאפיין ביצועי: להחזיק, לתעד, איך הרשות המקומית תבצע את כל הדברים האלה?
<נאוה אושר: באמצעות מי?
<נילי חיון דיקמן: תטיל את התפקיד על אחד העובדים.
יפעת קריב: אבל כל מקרה רפואי שקורה בתוך בית-ספר מתועד.
יפעת קריב: אם ילד אפילו הלך מכות, בוקס בבטן, נחנק.
<נאוה אושר: ומי מתעד?
יהודה גליק: מי שטיפל.
<רות דיין מדר: לא על-ידי הרשות המקומית, זה מתועד על-ידי בית-הספר.
טלי פלוסקוב: זה מתועד על-ידי בית-הספר, לא על-ידי הרשות המקומית.
יפעת קריב: בית-ספר מתעד כל מקרה בריאותי.
יהודה גליק: יש טופס של משרד החינוך שמדווח על כל אירוע שקורה.
<נאוה אושר: אני פשוט מנסה להבין איך הרשות המקומית יכולה להתחיל לפקח ולעקוב כל פעם אחרי שעושים שימוש במזרק.
<נאוה אושר: זה שהיא נושאת בתקציב - - -
יפעת קריב: הרשות המקומית, אגף החינוך, וכל הצוות המקצועי שלו מפקח על כל מה שקורה בבית-הספר כל שעות היממה כשהתלמידים נמצאים שם.
יפעת קריב: יותר מזה, גם אחרי שהם יוצאים הביתה לחוגים אגף החינוך והרשות המקומית אחראים על התלמידים.
יפעת קריב: זה לא משהו חדש.
יהודה גליק: לא הרשות המקומית צריכה לפקח על זה.
<נאוה אושר: אני חושבת רק שזה צריך להיות ברור שזה בסדר שאם הרשות המקומית היא הבעלים, אז האחריות התקציבית תוטל עליה.
<נאוה אושר: אבל מי שיבצע את זה בפועל, זאת אומרת מי יבדוק כל פעם - - -
יהודה גליק: אבל אנחנו לא מחדשים פה איזה משהו.
יהודה גליק: מי שמדווח על כל אירוע רפואי אחר עד היום.
יהודה גליק: מי מדווח על תאונה כשילד פוצע את האצבע שלו מהקצה של השולחן?
יהודה גליק: מי רשם את זה?
<אודליה אלבו: בית-הספר.
יהודה גליק: בית-הספר.
<נילי חיון דיקמן: או עובד שהוסמך לכך.
טלי פלוסקוב: בואו ננסה לחשוב על הגדרה מסוימת.
טלי פלוסקוב: אם אנחנו רוצים להגדיר, מה ההצעות להגדרה?
<אודליה אלבו: מי מטעמו.
טלי פלוסקוב: או מי מטעמו.
<נאוה אושר: צריך להיות מישהו בבית-ספר שהוא גם ימונה להיות אחראי על הדברים האלה.
<נאוה אושר: אני לא רואה איך הרשות המקומית ממונה על הדברים.
יהודה גליק: הרשות לא צריכה.
<נילי חיון דיקמן: הרשות תטיל את זה על מישהו בבית-הספר.
<נילי חיון דיקמן: אני לא יודעת למה בחוק אנחנו צריכים לכתוב את זה.
יהודה גליק: אנחנו לא ממציאים את הגלגל פה עכשיו.
<אלעד גונן: מי אחראי על תיק עזרה ראשונה בבית-ספר?
<נילי חיון דיקמן: היא יכולה להסמיך את אחד העובדים שלה.
<רות דיין מדר: את עובד הניקיון?
<קריאה: את המזכירה.
טלי פלוסקוב: רבותי, כרגע באמת הגענו לנקודה שחייבים למצוא פתרון, ופה בעצם משרד הפנים מול משרד החינוך, אתם צריכים למצוא את הנוסחה שתהיה מקובלת.
טלי פלוסקוב: כרגע אני לא רואה.
יהודה גליק: אבל זו אותה נוסחה שקיימת בכל אירוע שהיה עד היום.
יהודה גליק: זה לא - - -
<מיכל חורין: זה לא שונה מאירועי בריאות אחרים בתוך מוסד חינוך.
יהודה גליק: מי אחראי עד היום?
<נילי חיון דיקמן: שם זה בית-הספר.
יהודה גליק: אז בית-הספר.
יהודה גליק: אותו אחראי על כל האירועים עד היום.
<מיכל חורין: אירועי בריאות בדרך כלל כן מדווחים או מתועדים על-ידי צוות בית-הספר כשמדובר בתאונות.
<עירית ליבנה: כל התאונות.
<עירית ליבנה: תאונות אישיות כשמדובר על ביטוח.
<מיכל חורין: זה לא מקרה שונה מהבחינה הזאת.
יהודה גליק: אז זה אותו דבר, זה הכול, נכון.
<מיכל חורין: אבל שם אין הגדרה בחוק מי עושה את זה.
<יעל סלנט: אבל את צריכה להגדיר.
<יעל סלנט: מכיוון שאת מגדירה חובת דיווח ואת מגדירה חובת אחזקה, את כן צריכה להגיד על - - -
<מיכל חורין: חובת האחזקה היא שונה מהתיעוד.
יפעת קריב: אז אולי בחוזר מנכ"ל של משרד החינוך יתייחסו גם לזה?
<אלעד גונן: אבל בכל מקרה כשמשתמשים במזרק, אחרי זה לפי הנהלים הילד צריך להיות מפונה לבית-חולים.
<אלעד גונן: כשהילד מפונה לבית-חולים מבית-הספר גם ככה יש חובה לדווח.
יפעת קריב: במילא בית-הספר ידווח על זה.
טלי פלוסקוב: אז מה מפריע לכם שבית-הספר - - -
<קריאה: במילא חלה עליכם החובה, אז למה לא לעגן את זה בחוק?
<נילי חיון דיקמן: לא אכפת לי לכתוב בהיבט של בריאות - - -
יפעת קריב: למה צריך לעגן את זה בחוק כשבדרך כלל אירועים מהסוג הזה לא מעוגנים בחוק?
<קריאה: כדי שזה יתנהל כמו שצריך.
<מיכל חורין: יש הבדל בין חובת ההחזקה לבין התיעוד שבמילא נעשה.
יפעת קריב: על-פי חוזר מנכ"ל.
יהודה גליק: על-פי חוזר מנכ"ל.
טלי פלוסקוב: כרגע אתם פועלים לפי חוזר מנכ"ל?
<יעל סלנט: אפשר להגיד שזה יהיה עובד בית-הספר.
יהודה גליק: אנחנו לא צריכים לכתוב את זה.
יהודה גליק: נשנה את הסעיף הזה, שהדיווח יהיה כמקובל בכל האירועים הרפואיים, זה הכול.
יפעת קריב: תמיד יש פינוי לבית-חולים במקרה כזה, אז על-פי - - -
טלי פלוסקוב: רגע, שאלה למשרד החינוך.
טלי פלוסקוב: על-פי איזה נוהל אתם פועלים כשאתם מתעדים כל מקרה, חס וחלילה, שקורה בבית-הספר?
<מיכל חורין: כשיש תאונה אישית אז יש דיווח בבית-הספר.
<עירית ליבנה: יש דיווח שמטרתו לביטוח.
טלי פלוסקוב: זה חוזר מנכ"ל?
<מיכל חורין: אני לא יודעת.
טלי פלוסקוב: על-פי מה?
יהודה גליק: תגידו את שם הסעיף שעל-פי זה, אותו סעיף.
טלי פלוסקוב: אז תבדקו את זה, ואנחנו נשתמש באותו סעיף, באותה המתכונת גם לנושא הזה.
<אודליה אלבו: אני כבר אגיד לך, כשילד נמצא בבית-הספר יש חובה לצוות למלא דוח אירוע.
<מיכל חורין: זה חוזר מנכ"ל של בטיחות.
טלי פלוסקוב: חוזר מנכ"ל.
<אודליה אלבו: יש חובה למלא דוח אירוע.
טלי פלוסקוב: זה בדיוק מה שאנחנו אומרים.
<אודליה אלבו: אז זה קיים בכל מקרה.
טלי פלוסקוב: אז כאן נשתמש בדיוק בזה.
<מיכל חורין: השאלה אם במילא זה נעשה, זה נעשה מכוח הנהלים שלנו, אז למה יש צורך לקבוע פה מי יעשה את זה באופן מפורש?
יהודה גליק: לא צריך לקבוע.
טלי פלוסקוב: להפך, אנחנו משתמשים, אנחנו אומרים שהדיווח יהיה בדרך המקובלת נכון להיום.
טלי פלוסקוב: זאת אומרת, יש כבר היום, קיים, לא מחדשים שום דבר.
יפעת קריב: זה היופי בחוק הזה, שהוא מחדש כמה שפחות, רק מוסיף.
טלי פלוסקוב: כי אנחנו משתמשים בתשתית הקיימת בעצם.
טלי פלוסקוב: כן, אפשר להתקדם?
<יעל סלנט: אנחנו צריכים כאן "ישמידם בהתאם להוראות הרוקח המחוזי"?
<נילי חיון דיקמן: זו חובה שחלה בכל מקרה מכוח פקודת הרוקחים.
<יעל סלנט: אז השאלה אם לא מספיק להגיד יקבל את התרופות?
יהודה גליק: אז אפשר להוריד את סעיף (ב) בכלל.
<נילי חיון דיקמן: הייתי רק משאירה את החובה שלהם לקבל חזרה את התרופות.
<יעל סלנט: לקבל.
<יעל סלנט: ואת ההשמדה אני בעצם מורידה.
יהודה גליק: לקבל.
יהודה גליק: מה שאפשר להוריד יותר טוב.
<יעל סלנט: מינוי המפקחים, עוד הפעם, פה השאלה היא - - -
<מיכל חורין: שאלת המי אחראי.
<יעל סלנט: אז אני אפילו לא אקריא.
טלי פלוסקוב: אבל החלטנו שאנחנו לא נכנסים לזה.
טלי פלוסקוב: אתם תגיעו להבנות.
<מיכל חורין: נחליט בינינו.
<יעל סלנט: לכן, אני חושבת ששווה שנדלג על כל הנושא הזה, גם על הנושא של סמכויות הפיקוח, כי מן הסתם זה נגזר גם מהשאלה מי יפקח ומה רמת הפיקוח.
<יעל סלנט: וגם על הסעיף של סמכות התפיסה.
<יעל סלנט: את סעיף העונשין אני מבינה שאנחנו מורידים.
יהודה גליק: הורדנו, כן.
טלי פלוסקוב: מורידים בכלל.
יהודה גליק: לא צריך לכתוב במפורש שאין עונשין בזה?
טלי פלוסקוב: מורידים.
<יעל סלנט: אם אין אז אין.
יהודה גליק: אין, אוקיי.
<יעל סלנט: את סעיף 10 אנחנו צריכים לנסח.
יהודה גליק: משאירים.
יפעת קריב: הכי חשוב.
<אודליה אלבו: אני מבקשת בסעיף 10 להוסיף את חברות התעופה.
<יעל סלנט: לא, זה לא קשור.
טלי פלוסקוב: זה עסקי, את נכנסת עוד פעם לפרטי.
יהודה גליק: השאלה מה קורה.
יהודה גליק: הבעיה שהמקרים האחרונים היו ב"אל על" בטיסות.
<יעל סלנט: זו לא המדינה.
טלי פלוסקוב: אבל זה פרטי.
טלי פלוסקוב: אתם עוד פעם נכנסים לפרטי.
טלי פלוסקוב: התחייבנו לא לעשות את זה.
טלי פלוסקוב: אני קופצת כבר לפניך.
יהודה גליק: שי, אתה מייצג גם את חברות התעופה?
<שי ברמן: אני מייצג את מי שאתה רוצה.
<שי ברמן: אתה רוצה להכניס את חברות התעופה?
<שי ברמן: תכניס אותן.
<שי ברמן: מה הבעיה?
יהודה גליק: אין לך התנגדות שנכניס את חברות התעופה?
<רמי מילר: אנחנו לא נגיע למטוס - - - דקות.
טלי פלוסקוב: רבותי, הייתה פה התחייבות ממשרד הכלכלה, ואני לא אפר את ההתחייבות הזאת.
יהודה גליק: מאה אחוז, חברות התעופה, מבחינתכם, אתם לא מוכנים שיוספו?
<נעם דשא: אני צריך לבדוק את זה.
יהודה גליק: תבדוק את זה.
יהודה גליק: אוקיי, תודה.
יהודה גליק: אם אפשר לעשות, כי בחברות התעופה - - -
<אודליה אלבו: רק לפני יומיים קרה מקרה, ולפני חודש.
יהודה גליק: נכון, כשאדם נמצא באוויר אין לו אופציה אחרת.
<קריאה: אין מד"א.
יהודה גליק: אין מד"א.
<יעל סלנט: תראו, בעצם אפשר ללכת לכל אותם - - -
טלי פלוסקוב: לא, יש למטה, עם זק"א.
טלי פלוסקוב: אה, אין מד"א.
טלי פלוסקוב: יש זק"א.
יהודה גליק: הנה, היא צודקת.
יהודה גליק: היועצת המשפטית אומרת הערה נכונה.
יהודה גליק: בואו נבדוק אותו.
יהודה גליק: בואו נבדוק, לא נעשה מה שלא יהיה מוסכם.
יהודה גליק: מה שיהיה מוסכם על הממשלה זה מה שייעשה.
<יעל סלנט: אז גם דין המדינה זה משהו שנצטרך לכתוב בנפרד, כי ברור שזה חל על מוסדות החינוך.
<יעל סלנט: ולגבי בתי אוכל גדולים של הצבא, או של המשרדים נראה איך בדיוק עושים את זה.
<יעל סלנט: ביצוע ותקנות, גם, עוד פעם, השאלה היא מי אחראי.
יהודה גליק: מי השר האחראי.
יהודה גליק: אלו המינונים.
<יעל סלנט: בתוספת יש לנו את המינונים, וזהו.
טלי פלוסקוב: תראו, מה שאני רוצה להגיד, באמת נשארו לנו לא מעט סעיפים שצריכים להגיע להבנות פה מול המשרדים.
יהודה גליק: תראי את חצי הכוס המלאה.
יהודה גליק: התקדמנו מאוד מאוד היום.
טלי פלוסקוב: התקדמנו.
יהודה גליק: תודה על שיתוף הפעולה של כולם.
טלי פלוסקוב: בוודאי, בוודאי, אין ספק, זה היה המשפט הבא.
טלי פלוסקוב: בכל אופן, מה שנעשה בפעם הבאה, רק נעלה את הסעיפים שצריכים לשנות לנו אותם, ואז נצביע בקריאה ראשונה.
טלי פלוסקוב: כעת עברנו על סעיפים שמקובלים ושהגענו להבנות, הם כבר בעצם מאחורינו.
טלי פלוסקוב: הסעיפים שלא נסגרו, נקריא אותם בפעם הבאה כפי שתקריא לנו היועצת המשפטית, ואז נצביע בקריאה ראשונה.
טלי פלוסקוב: כן, אדוני, פרופ' קסל.
<אהרון קסל: לגבי דברי ההסבר, שאני מבין שהם יהיו חלק מהחוק ויפורסמו, יש כל מיני טעויות קצת בניסוח, ואני אשמח לתקן אותן ולשלוח.
טלי פלוסקוב: שלח לנו, אין שום בעיה.
<יעל סלנט: באופן כללי, דברי ההסבר מנוסחים אחרי זה פה אצלנו בלשכה המשפטית, אבל נשמח לקבל ממך כמובן הערות.
טלי פלוסקוב: אם יש פה התייחסות מקצועית, נשמח.
<מיכל חורין: שוב שאלה לגבי פרוצדורה, סליחה.
<מיכל חורין: פשוט ההחלטה של ועדת שרים אמרה שזה יגיע לוועדת שרים לפני קריאה ראשונה.
<מיכל חורין: אז השאלה אם אתם - - -
<יעל סלנט: לפני קריאה ראשונה במליאה.
טלי פלוסקוב: במליאה.
טלי פלוסקוב: אנחנו מעבירים כאן, ולפני שזה מגיע לקריאה ראשונה במליאה זה מגיע עם הנוסח שאנחנו הכנו.
<מיכל חורין: הבנתי.
<יעל סלנט: זה אצלכם בממשלה.
<יעל סלנט: זה לא הכנסת.
<יעל סלנט: הכנסת לא מביאה שום דבר לוועדת שרים.
<מיכל חורין: ברור, בטח, רק רציתי להבין, זה לא התאים – בסדר.
טלי פלוסקוב: כן, בסדר?
<מאיה ניר אליעז: שאלה קטנה, בבקשה.
<מאיה ניר אליעז: בנושא הניסוח של מזרק, האם לא נכון להוסיף את המילה אוטומטי, בעצם כדי לא לפתוח את האופציה של התערבות קיימת.
טלי פלוסקוב: זה מה שיהודה גליק הציע מההתחלה כבר.
<מאיה ניר אליעז: סליחה, לא נכחתי כאן.
טלי פלוסקוב: הוא דיבר על מזרקים אוטומטיים.
יפעת קריב: גברתי היושבת-ראש, האם תוכלי לקבוע גם לוח זמנים שלא נגיע לכנסת הבאה?