GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אלי אלאלוף: הפרויקטים הגדולים הם תוצאה של שיתופי פעולה, חברים.
אלי אלאלוף: אין אדם אחד שמסוגל להרים לבד.
אלי אלאלוף: גם אם בא לי להחמיא לידידי ראש העיר באר שבע, הוא לא לבד.
אלי אלאלוף: הוא לא היה לבד.
אלי אלאלוף: לא כל הרעיונות שלו.
אלי אלאלוף: לא כל הביצוע שלו.
אלי אלאלוף: החכמה שלו היא לשלב אותם.
אלי אלאלוף: החכמה היא לשלב כוחות נוספים חיצוניים כי אם כל אחד מאתנו יחשוב שהוא לבד, הוא מי שירים לבד את העולם, אוי ואבוי לו.
אלי אלאלוף: מסכן.
אלי אלאלוף: כאן אני אומר שבאחד המסמכים של שירות התעסוקה רואים את השילוב של המערכות, כולל תרבות.
אלי אלאלוף: למה יבואו אם אין תרבות?
אלי אלאלוף: למה יבואו לאזור אם אין חינוך?
אלי אלאלוף: רוביק הבין את זה.
אלי אלאלוף: הוא לקח את הנושא של הצעירים כי לצערנו הדוגמה של דב על הבן שלו ושל אחרים, בבאר שבע אנחנו אומרים שאנחנו עיר האבות כי הם אלה שנשארו בעיר.
אלי אלאלוף: הצעירים כבר הלכו.
אלי אלאלוף: תבינו, זו הבעיה שלנו.
אלי אלאלוף: דעו שיש כוחות אדירים בדרום אבל בואו נשלב אותם, בואו נעזור אחד לשני, אחד ידבר עם השני כי שני מאמצים זה יותר מאשר אחד פלוס אחד.
אבי בוחבוט: שולי אייל התחיל לדבר ואני מבקש שהוא ימשיך ויתייחס לנושא.
<שולי אייל: לגבי תחום הכשרות מתוקצבות, שוברים וכדומה.
<שולי אייל: בכל מה שקשור לאגף שלנו ולהנדסאים, מה שאנחנו מקצים למחוז באר שבע הוא גדול מחלקה היחסי באוכלוסייה.
<שולי אייל: לדוגמה, 419 תלמידים למדו אצלנו הכשרה מקצועית מתוקצבת באופן מלא, שזה עשרה אחוזים מכלל התלמידים בישראל שתוקצבו.
<שולי אייל: אני מדבר על באר שבע בלבד.
אלי אלאלוף: באר שבע והאזור?
<שולי אייל: בשוברים הם קיבלו 18 אחוזים, שזה גדול מסך חלקם היחסי שהוא 14 אחוזים.
<שולי אייל: כנ"ל גם בהנדסאים.
<שולי אייל: בבתי ספר עסקיים למדו 4,000 תלמידים בקורסים לא מתוקצבים.
<שולי אייל: הנדסאים למדו כ-2,800 סטודנטים במחוז באר שבע.
<שולי אייל: ממחקר שקיבלנו עכשיו במשרד הכלכלה על אופן השתלבות הבוגרים המתוקצבים בשוק התעסוקה עולה כי 79 אחוזים מאלה שנכנסו לקורסים עובדים.
<שולי אייל: 66 אחוזים מהם עבדו במקצוע לפחות פרק זמן ו-46.2 אחוזים עדיין עובדים במקצוע שנתיים לאחר סיום הקורס.
<שולי אייל: לגבי ההכשרה המקצועית בנוער.
<שולי אייל: יש לנו בית ספר לאוכלוסייה הבדואית ברהט.
<שולי אייל: יש שם 600 תלמידים.
<שולי אייל: מנהל בית הספר נאלץ לדחות בכל שנה כמאתיים תלמידים שרוצים להגיע לבית הספר הזה.
<שולי אייל: בית הספר הוא מאוד מוצלח.
<שולי אייל: אנחנו די מוגבלים לגדול עוד במגזר הערבי.
<שולי אייל: היום חמישים אחוזים מהתלמידים שלי הם מהמגזר הערבי.
<שולי אייל: לעומת זאת אני רוצה לציין שלצערי מספר התלמידים בבית הספר בערד – וחבל שחברת הנסת פלוסקוב יצאה מכאן – שהציוד בו נתרם על ידי סטף ורטהיימר, ציוד הכי מתקדם להכשרת CNC, צנח לחמישים תלמידים.
<שולי אייל: בתי הספר המקצועיים בבאר שבע מיובשים בהנחיית ראש העיר, כולל בית ספר שפתחנו במחנה נתן עם זוקו, קטרפילר והכשרה.
<שולי אייל: לדעתי, חבל.
<שולי אייל: אלה מקצועות שהם לא שכר מינימום.
<שאכר אבו סמחאן: מה שם בית הספר ברהט?
<שולי אייל: עמל רהט.
<דניאלה אסתר ליזמי: מדוע נדחו מאתיים התלמידים ברהט?
<שולי אייל: תקציב.
<שולי אייל: בית הספר מלא עד אפס מקום.
<שולי אייל: בתיאום עם האוצר, וסיכמנו, אני הולך לפתוח שם עוד - - -
אלי אלאלוף: אני לא מבין איך ראש עיר יכול לייבש מסגרות חינוכיות בישוב.
<שולי אייל: ראש מינהל החינוך לא מפנה תלמידים לביתה ספר.
אלי אלאלוף: ישבתם אתם.
<שולי אייל: אני מודה שאני לא נפגשתי עם ראש העיר.
<שולי אייל: זה בתכנון אצלי.
<שולי אייל: אבל מנהלי בית הספר ישבו אבל לצערי אנשים מושכים לכיוון שזה לא מספיק יוקרתי.
<שולי אייל: אני חושב שהם גורמים כאן עוול לתלמידים שיכולים להרוויח הרבה מעל שכר המינימום.
אלי אלאלוף: אני חושב שזה תיק טוב לטיפולך ודחוף.
אלי אלאלוף: אין שום סיבה שיקרה דבר כזה.
אלי אלאלוף: כדאי שתשבו.
אלי אלאלוף: צריכה להיות התמודדות.
<שולי אייל: בית הספר בערד כבר עבר השנה למשרד החינוך.
<שולי אייל: הוא אחד משלושת בתי הספר שעברו למשרד החינוך.
<שולי אייל: אני אומר שבסך הכול המגמה הייתה לא להפנות.
<שולי אייל: בשנים האחרונות יש מדיניות של משרד החינוך שנקראת מדיניות ההחלה.
<שולי אייל: כלומר, עושים הכול כדי שהבן אדם לא יעזוב את בית הספר בו הוא התחיל.
<שולי אייל: לכאורה רעיון נפלא אבל הרבה פעמים המשמעות היא שיושב ילד ומסתכל על הקירות, יוצא בסופו של דבר בלי כלום ביד במקום לאפשר לו לנסות משהו אחר שאולי יותר מתאים לו.
<שולי אייל: לשמחתי זה לא קורה במגזר הערבי,.
<שולי אייל: בתי הספר שלנו במגזר הערבי והבדואי מלאים עד אפס מקום.
<שולי אייל: אם הייתי יכול עכשיו להכפיל את מספרם, הם היו עדיין מתמלאים כי שם גיל 18 נתפס כגיל מוחשי שבו אתה צריך כבר להתפרנס ושם רואים את היתרון בזה שאתה בגיל 18 כשיר לשוק התעסוקה.
<שולי אייל: הבעיה היחידה שיש לי עם אותו בית ספר – דרך אגב, בעמל רהט – שלדוגמא במגמת אוטוטרוניקה, הרבה מהתלמידים, אנחנו מוציאים אותם ליומיים עבודה בשכר בכיתות י"א ו-י"ב ומפתים אותם במוסכים, שם חסרים עובדים, כדי שיישארו.
<שולי אייל: אומרים להם למה הם צריכים את התואר, שיישארו שם ויקבלו משכורת מלאה.
<שולי אייל: כתוצאה מכך יש נשירה והתלמידים לפעמים לא חוזרים לבית הספר.
<שולי אייל: אנחנו נלחמים בתופעה הזאת.
<שולי אייל: שם יש חיבור ישיר בין בית הספר לבין תעסוקה ואנחנו הולכים לפתוח שם מגמת קולינריה שאין לנו בכל הדרום.
<שולי אייל: אנחנו נפתח ברהט מגמת קולינריה וגם נעשה אותה כהכשרה למקצועות הקולינריים.
<שולי אייל: תהיה סדנה מושקעת בעלות של שני מיליון שקלים.
<שאכר אבו סמחאן: הכפר שלי, 7,000 תושבים, בית הספר שלנו הוא עד כיתה ח'.
<שאכר אבו סמחאן: אחרי כיתה ח' הנערים שלנו מהכפר הולכים ל-13 בתי ספר אחרים.
<שאכר אבו סמחאן: דיברנו על כך עם משרד החינוך.
אלי אלאלוף: מפוזרים ב-13 בתי ספר?
<שאכר אבו סמחאן: ביותר מ-13 בתי ספר.
<שאכר אבו סמחאן: בכפר שלי יש נערים שהולכים ללמוד בדבוריה ליד עפולה.
<שאכר אבו סמחאן: יש כאלה שהולכים לג'ת ויש כאלה שהולכים למרכז ולצפון כי אומרים ששם בתי הספר יותר חזקים.
<שאכר אבו סמחאן: אני אומר לכם מכאן שתעשו את כל אשר יש ביכולת
<שאכר אבו סמחאן: כם לבנות לנו בית ספר כי זה עתיד הנערים שלנו.
<שאכר אבו סמחאן: אנחנו אומרים שאנחנו רוצים עתיד לבנים שלנו ואין להם בית ספר ללמוד בו.
אלי אלאלוף: בבית הספר שלך לומדים בנים ובנות?
<שאכר אבו סמחאן: כן.
<שאכר אבו סמחאן: בנים ובנות.
<שולי אייל: אני חייב לומר שיש לנו ביקוש רב במגזר הבדואי ובכלל במגזר הערבי, אבל אני מוגבל.
<שולי אייל: המערכת שלי מוגבלת בתקן, ואתה מכיר את זה.
<שולי אייל: אני לא יכול לפתוח היכן שאני רוצה.
<שולי אייל: לכן הגענו לחמישים אחוזים במגזר הערבי ואני חייב לומר שאני לא רוצה לעבור את חמישים האחוזים כדי שהוא לא ייצבע אחרי כן ויאמרו שבתי הספר האלה הם רק למגזר.
<שולי אייל: אני חושב שזה לא יעשה טוב.
<שולי אייל: אני חושב שאנחנו צריכים להגדיל שם.
אבי בוחבוט: אני חושב ששאכר דיבר על תיכונים של משרד החינוך.
<שולי אייל: אני יודע.
<שאכר אבו סמחאן: יש גם מנהלי בתי ספר שהם כאילו עושים לך טובה כשמקבלים אותך לבית הספר.
<שאכר אבו סמחאן: ישבתי חודשיים בבית עד שקיבל אותי המנהל לבית הספר לכיתה י"ב.
אבי בוחבוט: זה בהחלט נושא חשוב.
אבי בוחבוט: אני חושב שצריך להעלות את זה.
אבי בוחבוט: חשוב שיהיו בתי ספר תיכוניים.
אבי בוחבוט: אם מדובר בישוב בן 7,000 תושבים, אני חושב שצריך להעביר את הנושא למשרד החינוך ולראות למה אין תיכון בישוב כזה גדול.
אבי בוחבוט: זה לא נראה לי הגיוני שמתפזרים נערים ל-13 בתי ספר תיכוניים.
אבי בוחבוט: זה נראה לי הזוי אבל אני חושב שצריך להעביר את הטיפול הזה הלאה.
אבי בוחבוט: אסף יהיה הדובר הבא שלנו.
<אסף כהן: אני סטודנט באוניברסיטה העברית.
<אסף כהן: אני מקיבוץ רעים בעוטף עזה.
<אסף כהן: שח מט וכדורגל נראים משחקי ספורט שונים לגמרי אבל משום מה כששיחקתי את שניהם, נתנו לי את אותו עתיד.
<אסף כהן: ככל שאתה שולט יותר במרכז, כך הסיכוי שלך לנצח עולה.
<אסף כהן: אבל אם לא תשים לב להגנה ולהתקפה שלך, רוב הנטל יעבור למרכז ואתה תפסיד.
<אסף כהן: לצערי הרב זה בדיוק מה שקורה במדינה.
<אסף כהן: רוב הנטל כיום נמצא על המרכז בגלל שהפריפריה לא מושקעת.
<אסף כהן: אנחנו רואים למשל את בועת הנדל"ן.
<אסף כהן: מי קבע בכלל שאנשים צריכים לגור שם?
<אסף כהן: כל הדיבורים על מחיר מטרה, מחיר למשתכן, ההיצע, הגישה הזאת היא זו שמנפחת את הבועה הזאת.
<אסף כהן: אם נשקיע יותר בפריפריה, אנשים פשוט לא יעבור למרכז והכול יהיה בסדר.
<אסף כהן: כהתחלה אני מציע לסמן ערים מרכזיות בסביבה שלהן בפריפריה שיוכלו לתת מענה לסביבה שלהן.
<אסף כהן: למשל, באר שבע לא מסוגלת לתת מענה כזה לעשרות אלפי תושבים בנגב המערבי.
<אסף כהן: היא יותר מדי רחוקה.
<אסף כהן: אני מציע לסמן כמה ערים.
<אסף כהן: למשל אופקים כן יכולה לתת מענה כזה ברדיוס של משהו כמו חצי שעה נסיעה, להשקיע בהן ובתחבורה הציבורית בעיקר אליהן ולא רק למרכז.
<אסף כהן: דבר שני.
<אסף כהן: רוב מה שיש לפריפריה להציע היום זאת תעשייה, פסי ייצור, מכונות.
<אסף כהן: אין מגוון תעסוקתי.
<אסף כהן: אני רואה את החברים שלי, אף אחד לא מתכנן להישאר בפריפריה אלא כולם רוצים ללכת למרכז לעסוק במקצועות "הגבוהים" יותר.
<אסף כהן: אני מציע, בנוסף לדבר הראשון שהצעתי לגבי הפיתוח של הערים, גם לתת יותר תקציבים למקצועות הגבוהים, ממשרד עורכי דין ועד חברות היי-טק ומרכזי פיתוח, מדע ודברים כאלה.
<אסף כהן: הקרקעות בדרום פנויות, המס על הקרקע לא חייב להיות כל כך גבוה כמו שהוא במרכז ואפשר להוריד ולתת תמריצים ועוד הטבות גם למפעלים שמעסיקים אחוז מסוים של תושבי פריפריה, מה שלא כל כך קורה כיום.
<אסף כהן: כמובן שיש עוד דברים לעשות וזאת צריכה להיות פעולה משולבת, בשיתוף של הרווחה, הבריאות והחינוך לא רק תעסוקה.
<אסף כהן: מה שהיה חשוב לי לדבר עליו כאן כתושב הפריפריה, ואני רואה שכולכם באתם לכאן עם דפים ומחשבים ונתונים וגרפים, זה לקבל כאן החלטה ולהיכנס לזה.
<אסף כהן: זה מה שצריך.
<אסף כהן: עיירות הפיתוח נמצאות כבר בפיתוח שישים שנים אבל זה לא פיתוח.
<אסף כהן: זה הכול חוץ מפיתוח.
<אסף כהן: פשוט צריך להתחיל להרים את הכפפה ולהיכנס בזה בכל הכוח.
<אסף כהן: תודה רבה לכולכם.
אבי בוחבוט: בהחלט דיברת לעניין.
אבי בוחבוט: אני אתן את זכות הדיבור לטל ולאחר מכן רינת ממשרד הכלכלה.
<טל וקנין: אני דוברת מחוז דרום במועצת התלמידים והנוער הארצית.
<טל וקנין: אני מנהלת צוות ניו מדיה במועצת התלמידים והנוער הארצית.
<טל וקנין: אני מאשדוד, שזה פרט מאוד חשוב, ואני מדברת בשם כל בני ובנות הנוער בפריפריה הכלכלית חברתית של מדינת ישראל.
<טל וקנין: הפעם אני רוצה להציג טיעון שהוא די נגדי אבל הוא לגמרי באותה סירה מבחינת מצוקה של תעסוקה בדרום, בצפון ובפריפריה בכלל.
<טל וקנין: בשנים האחרונות חל זינוק במספר הניגשים לבגרות ארבע וחמש יחידות מתמטיקה.
<טל וקנין: הזכאות לתעודת בגרות מצטיינת, ממוצע הציונים עלה.
<טל וקנין: אני יכולה לומר לכם מהסתכלות אישית וגם מבירור עמוק בתוך תמונת המצב החינוכית שמשרד החינוך פרסם גם השנה וגם בשנה שעברה לגבי הנתונים שמושגים בפריפריה, לדוגמה אשדוד מעל הממוצע הארצי בחמש יחידות מתמטיקה, ערד מעל הממוצע הארצי בחמש יחידות מתמטיקה, ועוד כמה ערים בצפון שדי מרוחקות אבל הממוצעים שלהם לא מביישים אף אוניברסיטה שתרצה לקבל אותם בעתיד.
<טל וקנין: לפי כל הסטטיסטיקות אני ככל הנראה תלמידת חמש יחידות מתמטיקה ותלמידה במסלול בגרות למצוינות של מערכות ביו טכנולוגיות, תעודת הבגרות שלי מכילה כמעט חמישים יחידות ואני ככל הנראה אלמד מקצוע ריאלי, אם זה אחד ממקצועות ההנדסה, רפואה או אחד מהמקצועות שקשורים בביו.
<טל וקנין: כל המקצועות האלה, כמו שאנחנו יודעים, הם מקצועות בעלי שכר שמן ונפוח.
<טל וקנין: זה לא משהו רע כמובן כי אחרי עבודה קשה ודרך כזו ארוכה, אחרי שהשקענו בחינוך ובעתיד של הילדים שלנו בתוך הרשויות, אנחנו בעצם קוצרים את הפירות.
<טל וקנין: אבל אנחנו בעצם לוקחים את הכול, שמים אותו על משאית ומעבירים את זה למקום אחר – למרכז.
<טל וקנין: אם אתם תסתכלו ותראו את הדוחות של ההגירה השלילית, אם זה מהדרום ומהצפון, לכיוון המרכז, הם גבוהים ומדאיגים.
<טל וקנין: אם אנחנו משקיעים בחינוך, התקציבים של כל מה שקשור בתגבורים ושעות פרטניות למורים עולים אבל מצד שני אנחנו גוזלים אם אלה תפקידים, משרות בפריפריה שמתאימות לכל בעלי התפקידים הריאליים.
<טל וקנין: ההגירה מראה גם שבעלי שכר גבוה יותר ובעלי מקצועות ריאליים מפנים את עצמם כלפי המרכז והדבר הזה קורה בהתאמה.
<טל וקנין: אנחנו רק מגדילים ומגדילים את הפער הכלכלי חברתי בפריפריה.
<טל וקנין: אם אנחנו רוצים ליצור מצב שאני אמשיך לגור בפריפריה או כל חבריי וחברותיי ימשיכו וירצו לגדל את הילדים שלהם במקום שהחינוך בו נהדר, לא מפסיקים להשקיע בנו ואנחנו כן רואים את התוצאות לטובה אבל ברגע שאנחנו גדלים, אנחנו לגמרי עוזבים את הקן לטובת המרכז בו אנחנו נאלצים להיפרד מהדרום, מהבית שלנו, ולהחזיר טובה לאותו מקום.
<טל וקנין: עם השנים אנחנו רואים רק הידרדרות ככל שהגיל עולה מבחינת הצעירים.
<טל וקנין: יותר ויותר פעמים אנחנו נתקלים בבעיה.
<טל וקנין: אין מה לעשות, חברות ההיי-טק ירצו לשבת אך ורק בהרצליה, בתל אביב, ברמת גן, באותו גוש ספציפי ולא מוכנות לשמוע על מעבר בגלל מיסוי כבד יחסית, בגלל חוסר הנגישות מבחינת תחבורה ציבורית.
<טל וקנין: אם אנחנו מדברים על כך שאני רוצה לצאת מאשדוד ולהגיע לתל אביב, אם ברכב זה לוקח לי 27 דקות כאשר הכבישים פתוחים ונעימים, הרי שברכבת ייקח לי להגיע 57 דקות מאשדוד לתל אביב.
<טל וקנין: אני מרגישה כאילו אני גרה עוד יותר רחוק וזה מקשה עלי גם אם אני רוצה לקבל את העבודה ועדיין להמשיך לגור ולחנך את הילדים שלי בפריפריה.
<טל וקנין: אני פשוט לא יכולה לעשות זאת ואני זועקת את זעקתם של אלפי בני נוער, מאות אלפי בני נוער, שגרים בפריפריה ופשוט רוצים להמשיך לפתח אותה, להחזיר לה טובה אבל נשאבים לאותו פלונטר מטורף של מקצועות וריכוזיות מטורפת של תעסוקה ספציפית מאוד במרכז.
<טל וקנין: אנחנו ממש מודאגים מהנושא.
<טל וקנין: אני לא הייתי רוצה לעזוב את המקום שלי.
<טל וקנין: בבקשה, תעזרו לנו שזה לא יקרה.
<טל וקנין: אם זה למצוא פתרונות ולהשקיע במשאבים שיגרמו למפעלים כן לבוא ולעזור.
<טל וקנין: יש לי משהו לומר לגבי התהליך.
<טל וקנין: קודם לכן חבר הכנסת ילין דיבר על כך שזה תהליך ארוך ומתמשך.
<טל וקנין: נכון.
<טל וקנין: אני יודעת שלפעמים הממשלה שלנו והכנסת – אני מצטערת שאני אומרת את זה – לא אוהבות להתעסק בתהליך מתמשך שנפרס על גבי קדנציות אלא הם אוהבות להתייחס רק למשהו שהוא לטווח הקצר ויראה את התוצאות לקצור את הפירות ממש עכשיו.
<טל וקנין: אבל לא, בגלל שאנחנו כל השנים האלה התעלמנו מהמצב הקיים בדרום, עלינו להחזיר את הכול בחזרה בתהליך מתמשך שצריך להיות מעוגן בחקיקה.
<טל וקנין: זה לא משהו שאפשר לברוח ממנו אחרי שמסיימים את הקדנציה.
<טל וקנין: זאת בעיה שאם היא לא תיפתר, אנחנו בעצם ניקלע למצב שהפריפריה תהפוך למדינה אחרת ואנחנו נהיה שתי מדינות לעם אחד.
אלי אלאלוף: בדרך כלל אין מחיאות כפיים בכנסת.
אבי בוחבוט: מגיעות לך מחיאות כפיים טל, למרות שזה לא מקובל.
אבי בוחבוט: נעבור לרינת נציגת משרד הכלכלה.
<מיכל פינק: אין כאן רינת, אבל אני מיכל ממשרד הכלכלה.
<מיכל פינק: סמנכ"לית אסטרטגיה ותכנון מדיניות במשרד הכלכלה והתעשייה.
<מיכל פינק: לדוברת המכובדת לפני, אני רוצה להתייחס לכמה מהדברים שאמרת.
<מיכל פינק: באמת החבר'ה הצעירים כאן מלאים נחישות וזה חשוב אבל - ואני מדברת כרגע כנציגת הממשלה – אין כאן איזושהי אטימות או איך שאתם מציגים.
<מיכל פינק: יש כאן הסתכלות על מה קורה.
<מיכל פינק: הכלים מוכוונים פריפריה.
<מיכל פינק: הכלים מוכוונים צפון ודרום.
<מיכל פינק: חוק עידוד השקעות הון למשל שנותן מענקים למפעלים, רק בשלוש-ארבע השנים האחרונות הושקעו 1,4 מיליארד שקלים למענקים בדרום שמינפו כ-23 מיליארד שקלים השקעה.
<מיכל פינק: המענקים ניתנים רק למפעלים בצפון ובדרום ולא ניתנים במרכז כאשר בדרום יש לנו עשרה אחוזים מענק נוסף.
<מיכל פינק: מענק על פי חוק הוא עשרים אחוזים ויש כאן עשרה אחוזים מענק נוסף למפעלים בדרום, ואגב, עכשיו עשינו את ההתאמה גם לגבי הצפון עת יצאנו בתכנית הממשלתית לפיתוח הצפון.
<מיכל פינק: המטרה היא באמת לא ליצור את התעשייה הנחותה בדרום או בצפון ולפתח את המרכז.
<מיכל פינק: עובדה שהגרעין לפיתוח הדרום היה פארק ההיי-טק או נושא הסייבר בבאר שבע, העברת קריית המודיעין התקשוב.
<מיכל פינק: באמת ליצור כלכלה איכותית ותעסוקה איכותית.
<מיכל פינק: כאשר מדובר ספציפית על מה שעושה משרד הכלכלה, מעבר לסכומים שהזכרתי, בשנים האחרונות יש רק בדרום השקעה של כ-850 מיליון שקלים.
<מיכל פינק: מדובר על שיעורי סבסוד בבניית אזורי תעשייה הכי גבוהים בארץ.
אלי אלאלוף: במה הושקעו 850 מיליון השקלים?
<מיכל פינק: אני יכולה לפרט.
אלי אלאלוף: גרוסו מודו.
<מיכל פינק: באזורי תעשייה, בהבאת מפעלים, בעסקים קטנים ובינוניים, במסלולי סבסוד שכר.
<מיכל פינק: למשל 44 מיליון שקלים הושקעו בסבסוד שכר של עובדים בדואים, מה שקוראים הוראת מנכ"ל 4/17, הנושא של סבסוד שכר עובדים.
<מיכל פינק: 450 עובדים בדואים נתמכו כאשר עכשיו עוד 190 במקצה האחרון הגישו לסבסוד שכר עובדים.
<מיכל פינק: הדברים נעשים.
<מיכל פינק: הוזכר כאן נושא הנגב המזרחי והחלטת הממשלה אתה אנחנו עומדים לצאת בסך של כ-750 מיליון שקלים לטובת דימונה, ערד וירוחם עם דגש מיוחד על הבאת מפעלים, דווקא מפעלים איכותיים במה שנקרא תעשייה מתקדמת, ברמות התעשייתיות הגבוהות, מתקדמת עילית.
<מיכל פינק: אנחנו מדברים שם גם על חיזוק עסקים קטנים.
<מיכל פינק: חברת הכנסת פלוסקוב יצאה אבל מדובר בעסקים קטנים בערד שמקבלים תשומת לב אבל הבאת מפעלים לאזור בסכום הזה, משהו כמו שלושה-ארבעה מפעלים בעלי משמעות.
<מיכל פינק: הוזכר כאן צינור הגז.
<מיכל פינק: הייתה החלטת ממשלה, במסגרת החלטת דרום 2025, לחבר את צינור הגז לערד בעלות של 12 מיליון שקלים.
<מיכל פינק: ביררתי והבנתי שהתכנון הסתיים.
<מיכל פינק: שלב התכנון הסתיים ועומדים לצאת לעבודה.
<מיכל פינק: במקביל משרד הכלכלה זיהה את הבעיה של חיבורי גז ומייצר עכשיו שיתופי פעולה ייעודיים וממוקדים.
<מיכל פינק: זו בעיה ארצית.
<מיכל פינק: עד כה 22 מפעלים בלבד התחברו לגז.
<מיכל פינק: אפשר להגיד כנקודה אחת חיובית ש-19 מהם הם בדרום.
<מיכל פינק: ובכל זאת יש בעיה והטיפול הולך להיות עכשיו טיפול ממוקד ממש בסוגיה הזאת.
<מיכל פינק: מעבר לאותה החלטת ממשלה שאנחנו עובדים עליה, יצאה ממש השבוע תכנית רחבה נוספת לבדואים בדרום.
<מיכל פינק: משרד הכלכלה והתעשייה משקיע בתכנית האת מעל 93 מיליון שקלים כאשר שלושים מיליון שקלים יוקצו להבאה של מפעל לאחד מאזורי התעשייה של הבדואים.
<מיכל פינק: אנחנו בהחלט עושים.
<מיכל פינק: כמובן התהליכים הם ארוכים.
<מיכל פינק: אגב, ביחד עם משרד העבודה והרווחה יש לנו צוות שאני קוראת לכם כצעירים נמרצים לבוא ולהשתתף בו דווקא מקרב המגזר הבדואי, לחשוב איך מייצרים מקומות עבודה מתוך הקהילה.
<מיכל פינק: יש היבטים מאוד יפים שיצאו כמו למשל מטבחים קהילתיים, כאשר נשים עובדות ומייצרות הכנסה אמיתית, נותנות שירותים לבתי ספר באזור.
<מיכל פינק: בואו תעזרו לנו לחשוב מה הקהילה יכולה להרים מבפנים.
<מיכל פינק: נשמח ליצור קשר אתכם.
<טל וקנין: אני אשמח אם תפני למועצת התלמידים והנוער הארצית.
<טל וקנין: אנחנו נכניס נציגים גם מהמגזר הבדואי.
<מיכל פינק: אנחנו כרגע לא מדברים על מינויים לוועדה.
<מיכל פינק: מינויים לוועדה הוחלטו בהחלטת הממשלה.
<מיכל פינק: אנחנו נשמח לעזרה.
אלי אלאלוף: הייתי מעורב בהקמת המטבח בחורה.
אלי אלאלוף: הוא אז סיפק 10,000 מנות ביום.
אלי אלאלוף: אני אשמח לשתף פעולה אתכם.
אבי בוחבוט: אנחנו לפני סיום.
אבי בוחבוט: הדוברת האחרונה, דניאלה, משפט.
<דניאלה אסתר ליזמי: האמת היא שכולם כבר אמרו את רוב הנקודות שיש לי להעלות אבל אני אחדד מה שאפשר.
<דניאלה אסתר ליזמי: לפני מספר ימים חשבתי שהדרום מייצג את אילת, באר שבע, דימונה, קצת את מה שמסביב.
<דניאלה אסתר ליזמי: מסתבר שלא רק.
<דניאלה אסתר ליזמי: הנגב מוגדר ככל מקום שלא יורדים בו פחות מ-300 מילימטר משקעים בשנה.
<דניאלה אסתר ליזמי: השטח הזה עולה על כשישים אחוזים משטחה של מדינת ישראל.
<דניאלה אסתר ליזמי: שישים אחוזים ללא מעצמה תעסוקתית דרומית אחת.
אלי אלאלוף: זאת סיסמה.
<דניאלה אסתר ליזמי: לא.
אלי אלאלוף: מי אמר לכם שמפעל אחד גדול זה טוב?
אלי אלאלוף: מי אמר לכם?
<דניאלה אסתר ליזמי: אני לא אומרת מפעל אחד.
<דניאלה אסתר ליזמי: להפך.
<דניאלה אסתר ליזמי: מספר מפעלים.
אלי אלאלוף: אני תושב באר שבע רק 35 שנים.
אלי אלאלוף: לתת אותנו כדוגמה של מובטלים כרוניים ללא תעסוקה?
<דניאלה אסתר ליזמי: חס וחלילה.
אלי אלאלוף: אנא מכם, היזהרו בסיסמאות, כולל החברה שלי מאשדוד ואני חצי אשדודי.
אלי אלאלוף: כל המשפחה שלי מאשדוד.
אלי אלאלוף: אל תעשו את הנגב יותר קשה ממה שהוא.
<דניאלה אסתר ליזמי: אני לא מתכוונת לעשות את זה.
אלי אלאלוף: דברו אתי על הנגב ועל הפוטנציאל שלו.
אלי אלאלוף: יש לי הצעה גדולה.
אלי אלאלוף: בפעם הבאה אני אשמח לעשות לכם דבר אחד, סיור הכרות בנגב.
אלי אלאלוף: יש לי הרגשה יותר ויותר מעמיקה שאנשים לא מכירים את הנגב.
אלי אלאלוף: חברים, אתם יודעים מה זה הכור האטומי בדימונה?
<דניאלה אסתר ליזמי: כן.
אלי אלאלוף: אתם יודעים מה זאת העיר הכי אקדמית בארץ?
אלי אלאלוף: יש לכם ניחוש?
אלי אלאלוף: באר שבע.
אלי אלאלוף: בבאר שבע אחוז הסטודנטים פר גודל ישוב, הכי גדול בארץ.
אלי אלאלוף: אתם יודעים מה הם המפעלים הכימיים, לא המזהמים של חיפה, הכי טובים בארץ?
אלי אלאלוף: הדרום.
אלי אלאלוף: אתם יודעים מה אלה המחנות הצבאיים שמספקים ויספקו בעתיד לא עבודה של רס"ר אלא המודיעין, התקשוב.
<קריאה: עיר הבה"דים.
אלי אלאלוף: לא רק עיר הבה"דים.
אלי אלאלוף: באר שבע, על המגרשים ליד עומר.
אלי אלאלוף: אתם יודעים מה הם המפעלים החינוכיים הטובים והגדולים ביותר בארץ?
אלי אלאלוף: בדרום.
אלי אלאלוף: השילוב החברתי, יהודי-ערבי, הגדול ביותר בתחום החינוך בדרום.
אלי אלאלוף: אתם רואים כמה דברים טובים יש לנו בדרום?
אלי אלאלוף: אתם יודעים איפה הרזרבה הקרקעית הגדולה לניצול?
אלי אלאלוף: כפי שאמרת.
אלי אלאלוף: כשאומרים שישים אחוזים מהדרום, מהנגב, אלה המגרשים, אבל תורידו את שמורות הטבע, תורידו את הקרקעות לצה"ל, תורידו שטחי אימון של צה"ל, ואז תראו שהשטח הכי פחות ניתן לניצול הוא בדרום.
אלי אלאלוף: לכן אנחנו צריכים להיות קמצנים עם הקרקעות שלנו.
אלי אלאלוף: אתם יודעים איפה הצעירים ביותר?
אלי אלאלוף: הם בדרום.
אלי אלאלוף: לכן תראו את שני המרכיבים של המצב.
אלי אלאלוף: בדרום יש את כל האפשרויות ללמוד ואנשים באים ולומדים ואני רואה את זה, יש לי משפחה מרוקאית רגילה, 16 מבין האחיינים שלי לומדים בבן גוריון.
אלי אלאלוף: הם אומרים לי שאין להם מה לעשות ולכן חוזרים לאשדוד, שם יש תעסוקה, והם חוזרים לשם כי הם גדלו שם ואוהבים את המקום.
אלי אלאלוף: אני לא רוצה שנהפוך לעיר או לאזור שסוגר על הפוטנציאל להתפתח במקומות אחרים.
אלי אלאלוף: דימונה מספקת ומחזקת את תל אביב יותר מאשר תל אביב חושבת לעזור לדימונה.
אלי אלאלוף: הדרום הוא כזה שיש לו פוטנציאל אדיר.
אלי אלאלוף: צריך להמשיך במה שאמר שולי או בועז וחברים נוספים.
אלי אלאלוף: ברור שצריך להתמודד.
אלי אלאלוף: זה שלא מגיע הגז, זה ברור שזאת בושה כי זאת החלטת ממשלה פשוטה.
אלי אלאלוף: מה זה 12 מיליון שקלים?
אלי אלאלוף: בדיחה בתקציב של 400 מיליארד שקלים.
אלי אלאלוף: כשעובדים בדרך כלל על תקציב, מי שמתכנן להיות בפיתוח, אין פיתוח שהוא פחות משלוש שנים.
אלי אלאלוף: זאת אומרת, בתוך ה-400 מיליארד שקלים שיש למדינה בשנה, אתה יכול לתכנן לפחות תקציבי פיתוח בגובה 600 עד 700 מיליארד שקלים כי זה רב שנתי.
אלי אלאלוף: אין בניין שקם בשנה, אין מפעל שקם בשנה.
אלי אלאלוף: אתם יודעים, כולם מדברים על סודה סטרים שכולנו רואים על הכביש אבל זה לקח לו – למרות שהוא היה קיים במעלה אדומים – שלוש שנים לקום.
אלי אלאלוף: זאת אומרת, יש הרבה פוטנציאל.
אלי אלאלוף: אני אאשים אתכם, חברים.
אלי אלאלוף: כל מי שמעז לתת עצה להשאיר את הצעירים בדרום, תתחילו בעצמכם.
אלי אלאלוף: תאמינו לי, מאז שאני גר בבאר שבע, אני עובד בארץ.
אלי אלאלוף: זה נכון, אני קצת מזדקן על הכביש אבל קחו על עצמכם משימות והמשימות הן מה שאתם תעשו.
אלי אלאלוף: אני עשיתי בארץ יותר ממה שכל אחד היה יכול לעשות בנגב בלבד.
אלי אלאלוף: תרומה אדירה.
אלי אלאלוף: היו לי הזדמנויות ואני מכיר ממכללת תל חי שאני יכול להגיד לכם כמה בטון שמנו ברצפה ועד אילת, דרך מרכז המדעים בבאר שבע, האוניברסיטה ובתי חולים.
אלי אלאלוף: חבר'ה, לדרום יש פוטנציאל אדיר ואני לא גאון אלא אני סתם בן אדם.
אלי אלאלוף: לא סיימתי תואר ראשון.
אלי אלאלוף: זאת אומרת, יש כאן פוטנציאל אדיר בדרום.
אלי אלאלוף: תראו אותו כדי לשווק אותו.
אלי אלאלוף: אל תשווקו דיכאון וסיסמאות, בבקשה.
אלי אלאלוף: אני שומע אתכם וכואב לי.
אלי אלאלוף: אתם שמתם לב שבהתחלה הייתה לי ביקורת ויש לי ביקורת ואומרים עלי שאני אופוזיציה בקואליציה.
אלי אלאלוף: אבל בתנאי שנהיה גם חיוביים בעשייה.
אלי אלאלוף: קחו על עצמכם משימות, תקדמו אותן.
אלי אלאלוף: אין מדינה שמאפשרת קידום משימות על ידי יוזמות אישיות כמו המדינה שלנו.
אלי אלאלוף: תאמינו לי, הסתובבתי ואני מכיר.
אבי בוחבוט: בדרום יש אפילו יותר.
אלי אלאלוף: עוד יותר.
אלי אלאלוף: תנסו לשנות משהו באיזה בית ספר במרכז תל אביב, בדרום אתה יכול.
אלי אלאלוף: במגזר הבדואי קמו בשש-שבע השנים האחרונות שבעה בתי ספר תיכוניים.
אלי אלאלוף: איזה אזור יכול לקלוט אותם?
אלי אלאלוף: והמספר לא מספיק.
אלי אלאלוף: תבינו, פיתוח דורש מאתנו עבודה מתמדת שלעולם לא נגמרת.
אלי אלאלוף: תל אביב, אמרו עליה שהיא הייתה נהדרת לפני עשר שנים ואני אומר לכם שהיא מפגרת לעומת עשר השנים הבאות, וזה היופי.
<מיכל פינק: כבוד היושב ראש, אם אפשר להוסיף.
<מיכל פינק: למשל אזור תעשייה עידן הנגב ליד רהט, הוא משותף – אתה דיברת על השיתוף וזה חשוב – יחד עם מועצה אזורית בני שמעון.
<מיכל פינק: האזור סתום.
<מיכל פינק: מלא.
<מיכל פינק: ביקוש אדיר.
<מיכל פינק: הצלחה מאוד גדולה.
<מיכל פינק: גם נועם, דובר על אזור נתיבות, אבל זה לא הדיון כאן.
<מיכל פינק: דברים קורים ואפשר גם לראות אותם בצורה חיובית.
אבי בוחבוט: הגיע הזמן לאזור משותף בנגב המזרחי, כך שאם אתם שם, ניתן לדניאלה לסיים את דבריה ונסיים את הדיון בוועדה.
<דניאלה אסתר ליזמי: אני רק אציין שלא רציתי לדרוך לאף אחד על הבהונות.
אלי אלאלוף: את לא דורכת.
אלי אלאלוף: אנחנו חזקים.
אלי אלאלוף: רק להיות לידינו.
<דניאלה אסתר ליזמי: אני הצגתי את זה בצורה מעט שלילית כי השאר אמור להיות חיובי.
<דניאלה אסתר ליזמי: זה נראה לי ממנף יותר.
<דניאלה אסתר ליזמי: גם המעצמות כיום – ירושלים ותל אביב – החלו את דרכן בצורה פריפריאלית.
<דניאלה אסתר ליזמי: על כן הפתרון לקידום הדרום הוא הבאת המרכז אל הפריפריה, במקום לסגור 25 מפעלים רק בעשור האחרון.
<דניאלה אסתר ליזמי: ניתן לקדם את הדרום על ידי שלושה ת"פים עיקריים: תעסוקה, תחבורה ותיירות.
<דניאלה אסתר ליזמי: תעסוקה.
<דניאלה אסתר ליזמי: העתקת חברות ביוטק או היי-טק על ידי הקלה נוספת במיסוי הקיים היום.
<דניאלה אסתר ליזמי: כנראה שהתנאים המדיניים שאנחנו מציעים הם לא מספקים.
<דניאלה אסתר ליזמי: יחד עם זאת, נכון ל-2016 ישראל מדורגת במקום השלושים מתוך 38 המדינות לפי ה-OECD וזאת מכיוון שיש אוכלוסיות שלמות אשר עבורן תעסוקה זו לא מונגשת כגון ערבים, בדואים ובוא נודה, לא כולנו היי-טקיסטים.
<דניאלה אסתר ליזמי: על כן יש צורך באספקת עבודה לפי השכלה.
<דניאלה אסתר ליזמי: יחד עם זאת, גם אם נעביר את כל מפעלי המרכז לדרום, תכנית זו לא תצלח ללא הנגשה תחבורתית נכונה, פרטית וציבורית כאחד.
<דניאלה אסתר ליזמי: נוכל לראות כדוגמה את כביש מספר 70.
<דניאלה אסתר ליזמי: עם סיום סלילתו והקמת חברת היי-טק ביוקנעם, הפך המקום למטרופולין ההיי-טק של הכרמל.
<דניאלה אסתר ליזמי: כל זה לא היה קורה ללא כביש מספר 70.
<דניאלה אסתר ליזמי: בל נשכח את התיירות.
<דניאלה אסתר ליזמי: עבור ערים כמו אילת ומצפה רמון, תיירות היא כל מה שיש להן להציע וגם בהן צריך לתמוך.
<דניאלה אסתר ליזמי: הן התיירות והן התעסוקה והן התחבורה הם עמודי התווך של הדרום ועלינו לזכור כי עתיד הישוב בארץ ישראל הוא הנגב.
<דניאלה אסתר ליזמי: תודה רבה לכם.
אבי בוחבוט: אני אוסיף משפט לפני סיום.
אבי בוחבוט: אלי, אני רואה אותך כמודל לחיקוי.