GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
איל בן ראובן:
אני חושב שהיטיב לתאר חבר הכנסת מאיר כהן.
איל בן ראובן:
המתסכל בעניין הוא שבאמת לא רואים שיפור.
איל בן ראובן:
כל פעם שאתה מגיע, אתה רואה את אותה תמונה ואתה שומע את הסיפורים, את הקשירות שלו ושל אחרים.
איל בן ראובן:
יצא לי להגיע לשם בשעות לא שעות כאלה, אתה מגיע ב-1:00 בלילה כי קיבלת טלפון ואתה נחשף לכך שיש שם מישהו שיושב בכניסה או שני אנשים שמטפלים – זה מתקשר עם הנתונים ואתה רואה שברוב המקומות יש שני מטפלים – על חמישים מטופלים בלילה ואלה לא מטופלים קלים, אז אתה בכלל מבין שהאלימות היא חלק מהפתרון – נשמע נורא – שהוא כמעט הגיוני, אם אתה רוצה לטפל.
איל בן ראובן:
בקיצור, אתה הולך כאן לתופעות.
מאיר כהן:
אתה מבין שככל שחסרים רופאים, זה נראה לא טוב.
איל בן ראובן:
כן.
איל בן ראובן:
על זה אני מדבר.
איל בן ראובן:
יושב כאן מנכ"ל משרד הבריאות, ואני מודה שאמרתי מראש שאני לא מומחה גדול, אבל אני מבין מהחומרים שגם הפסיכיאטריה וכל הנושא הזה בכלל הוא בחצר האחורית והוא לא בלב של העשייה.
איל בן ראובן:
היום אנחנו מתעסקים בלב של העשייה שלכם, של מצוקת האשפוז וקראנו השבוע שהממוצע הוא בסביבות ארבע שעות או שלוש פסיק משהו למי שמגיע לחדר מיון, שזה בחצר הקדמית.
אלי אלאלוף:
זה הממוצע.
איל בן ראובן:
אני מדבר על הממוצע וזאת החצר הקדמית.
איל בן ראובן:
אז אני שואל, אם זאת החצר הקדמית, מה עושים עם החצר האחורית?
איל בן ראובן:
הרי אני מניח שאתם במשרד הבריאות יש שולחן וצריך לדעת מה לעשות.
איל בן ראובן:
אני מבין שהמצב קשה.
איל בן ראובן:
אני חושב שיש כאן בעיה נוספת שצריך להציג אותה.
איל בן ראובן:
המטופלים או האנשים האומללים האלה, הדבר הזה גם לא מאוד צועק ביום יום בין השאר כי יש גם משפחות למשל שמעוניינות להסתיר את זה.
איל בן ראובן:
כלומר, הן לא רוצות לפרסם את זה ולהפוך את זה למשהו מאוד מאוד גדול בעניין הזה.
איל בן ראובן:
כלומר, זה גם נושא שלא צועק ביום יום.
איל בן ראובן:
האנשים האלה לא יוצאים להפגנות.
איל בן ראובן:
כלומר, הכאב הוא גדול.
איל בן ראובן:
אני אומר לך כבוד היושב ראש, אני כמעט מרגיש שאנחנו כאן עוסקים ביותר מנושא אחד שהוא לא צועק כי האנשים האומללים שנמצאים תחת הדבר הזה, הם לא צועקים.
אלי אלאלוף:
לצערנו הם צועקים אבל זה לא מגיע.
איל בן ראובן:
זה לא מגיע.
איל בן ראובן:
אני מדבר למשל על נפגעים בתאונות בנייה, הם לא צועקים כי רובם לא מדברים עברית, חלק מתים וחלק נפצעים ולכן צריך אותנו כדי שהדברים האלה יעלו גם ציבורית וגם שייעשה מעשה.
איל בן ראובן:
אמרתי מראש שאין לי כאן
איל בן ראובן:
הצעות מאוד ספציפיות למעט פנייה אמיתית זועקת בשם המטופלים לעשייה, להצבת איזשהו סדר עדיפות ואני מאוד אשמח לשמוע כאן על תכנית פעולה.
איל בן ראובן:
אנחנו נצטרך גם לבקר וגם לעשות כל מה שאפשר כדי לדחוף לכך שבאמת יקרה משהו בנושא הזה.
איל בן ראובן:
אני מצפה שהדיון הזה יהווה איזושהי נקודת תנועה כדי שבאמת דברים יקרו.
איל בן ראובן:
תודה רבה.
אלי אלאלוף:
היות ויש הרבה מבקשי זכות דיבור ואני רוצה לכבד את כולם, אני מבקש מהחברים שלי לקצר בדבריהם.
אלי אלאלוף:
חברת הכנסת שולי מועלם-רפאלי.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שאני רוצה להתחיל ולומר את הדברים שאני חושבת שכן נעשו.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שמשרד הבריאות ושר הבריאות בקדנציה הקודמת שלו כסגן שר התחיל את הדבר שאני חושבת שהוא דבר ברוך.
שולי מועלם-רפאלי:
לא הייתי אז חברת כנסת וגם חברי חבר הכנסת מאיר כהן.
שולי מועלם-רפאלי:
רוב ההגעות הפתאומיות שלו לבתי החולים התחילו מבתי חולים פסיכיאטרים, בכך שהוא הגיע באמצע הלילה לבתי חולים פסיכיאטרים ואמר אמירות מאוד מאוד ברורות.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שזה דבר מאוד גדול וברוך.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שמשרד הבריאות באותה קדנציה ידועה ביחד עם משרד האוצר – ואני תכף אבדוק אם יושבים כאן אנשי משרד האוצר כי איכשהו נראה לי שהם מעדיפים להיבלע בחללים השחורים ולא להיות חלק מהדיון הזה כאשר הם חלק אינטגרלי בו – עשו עוד צעד נכון בעיני וזה להגיד אמירה ברורה שהיא בואו נוציא את הפסיכיאטריה מהמחשכים ונביא את החולים הפסיכיאטרים אל הקהילה.
שולי מועלם-רפאלי:
בסדר.
שולי מועלם-רפאלי:
בואו נדבר עליהם כחלק ממארג קהילתי, בואו נדבר על האחריות הקהילתית, על מטופלים פסיכיאטרים, מה אנחנו מקבלים כשהם אתנו, מה הם מקבלים כשהם חלק מהקהילה.
שולי מועלם-רפאלי:
כל זה, אדוני היושב ראש, לא מפריע לדבר הקשה הבא, שכל המצוקות של מערכת הבריאות שאנחנו מכירים אותן בוועדה הזאת בשיאן, מכפילות את עצמן פי עשר במערכת הפסיכיאטרית.
שולי מועלם-רפאלי:
אם יש חוסר במיטות, במערכת הפסיכיאטרית יש פי עשר חוסר במיטות ברמה שאני לא יודעת אם אתה מודע לזה - בכנסת הקודמת עשינו כאן
שולי מועלם-רפאלי:
דיון על כך – שבחלק מהמחלקות הפסיכיאטריות אין הפרדה מגדרית.
שולי מועלם-רפאלי:
זאת אומרת, גברים ונשים באותה מחלקה, שזה בעייתי לכל הדעות.
שולי מועלם-רפאלי:
אם יש חוסר ברופאים, בפסיכיאטריה החוסר ברופאים הוא פי עשר.
שולי מועלם-רפאלי:
אם יש חוסר בתקני כוח אדם נוספים, לא רק ברופאים, בפסיכיאטריה המחסור הוא פי עשר.
שולי מועלם-רפאלי:
אני מתחברת מאוד לאמירה של איל על החצר האחורית של הרפואה במדינת ישראל.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת, כדי לקצר את כל התהליך הזה ולכן אמרתי שאני תוהה אם יושבים כאן אנשי משרד האוצר - - -
אלי אלאלוף:
הם הוזמנו ולא נמצאים.
אלי אלאלוף:
אני אוציא על זה מכתב.
<קריאה:
אנחנו כאן.
אלי אלאלוף:
למה לא נרשמת?
אלי אלאלוף:
את לא רשומה.
מאיר כהן:
נמצא כאן מנכ"ל משרד הבריאות והוא ייתן את התשובות.
שולי מועלם-רפאלי:
אני רוצה שמשרד הבריאות ומשרד האוצר יחזרו לתכנית שהבליחה לשנה אחת, שמקצוע הפסיכיאטריה יוכר כמקצוע במצוקה ואז הכול כבר יתנהל אחרת.
שולי מועלם-רפאלי:
כנראה לא נביא לכל הפתרון ברגע אחד וגם זה לא יהיה נס שיקרה בלילה אחד, שפתאום יהיו חדרים לחולים האוטיסטים, תהיה הפרדה מגדרית ונשים וגברים לא ייקשרו גם במצבים שהם לא צריכים להיקשר, אבל לפחות אפשר יהיה להתחיל, אפשר יהיה להגיד שאנחנו מכירים בעובדה שהמקצוע הזה הוא במצוקה ומדינת ישראל דרך שני המשרדים שנוגעים בנושא – הבריאות והאוצר – מחליטה לשים שם את הכסף כי בסוף זה מה שצריך לשים שם, שיהיו עוד מיטות, עוד בתי חולים, עוד רופאים, עוד תקנים של כוח אדם ועוד חדרים מיוחדים וטיפולים שהיום ברור לכולם שהם הטיפולים הנכונים.
שולי מועלם-רפאלי:
לא לסגור אותם אלא לפתוח.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שזאת המטרה.
שולי מועלם-רפאלי:
המטרה היא להגדיר את מקצוע הפסיכיאטריה, את בתי החולים הפסיכיאטרים כמוקדים במצוקה, לשים שם את הכסף וזה לא רק – סליחה אדוני המנכ"ל – עניין של משרד האוצר, אתה יודע את זה הכי טוב כי היית שם ועכשיו אתה כאן, אלא גם של משרד הבריאות.
שולי מועלם-רפאלי:
אני חושבת שזאת צריכה להיות צעקה משותפת שלכם ושל האוצר, עשייה משותפת שלכם ושל האוצר.
שולי מועלם-רפאלי:
בסוף גם הרופאים הפסיכיאטרים, ובעניין הזה אני עומדת מאחורי הצוות הפסיכיאטרי באופן מלא, הרופאים והצוותים במחלקות ובבתי החולים הפסיכיאטרים הם הפה של המטופלים.
שולי מועלם-רפאלי:
כמובן גם המשפחות שלהם.
שולי מועלם-רפאלי:
אנחנו מגיעים לזה לעתים.
אלי אלאלוף:
חבר הכנסת דב חנין, בבקשה.
דב חנין:
אני מודה על קיום הדיון החשוב הזה.
דב חנין:
אני מקווה שבדיון הזה נצליח לקדם איזשהו שינוי בנושא שבאמת הגיע הזמן לשנות והוא שינוי גדול.
דב חנין:
אני רוצה לנצל את ההזדמנות כדי להביע הערכה לאנשים שהעלו את הנושא הזה על סדר היום הציבורי בתקשורת, לרן רזניק שנמצא אתנו ולקרן נויבך ברדיו.
דב חנין:
אני חייב לומר לכם שאני לא הכרתי את הנושא של הקשירות מקרוב ודרך הדיווחים שלכם אני נחשפתי לנושא שהוא זעזוע מאוד קשה.
דב חנין:
אחרי אותם דיווחים עשיתי שיעורי בית, ביררתי, שוחחתי עם אנשים בתוך המערכת, גם עם אנשים שמאושפזים ובני משפחות וגם עם האנשים שעובדים בתוך מערכת בתי החולים לחולי נפש, ואני רוצה לומר לך אדוני המנכ"ל שאנחנו ממש רואים תמונה של אסון ולא פחות מזה.
דב חנין:
הקשירות הן כמובן תופעה איומה.
דב חנין:
אני מבין שיש אצלכם ועדה מקצועית שבוחנת את העניין.
אלי אלאלוף:
הרבה זמן.
דב חנין:
אני מבין שהוועדה תגיע למסקנה שמה שקורה בתחום הוא לא אנושי.
דב חנין:
אני שומע חלק מהתשובות ואני באמת לא יכול להשתכנע שזו הדרך שאנשים באמת מאמינים, שזה הפתרון השגרתי.
דב חנין:
אני לא מדבר כרגע על מצבי קצה יוצאי דופן.
דב חנין:
בכל מציאות יש מצבי קצה יוצאי דופן.
דב חנין:
אני מדבר על משהו שהוא כמעט הייתי אומר שגרה של התייחסות למתחם מסוים של מצבים.