GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<מיכאל וינטראוב: ההצעה לפתרון שלנו הייתה עוד בתחילת הדרך, שאנחנו ננסה לבוא במשא ומתן עם הנהלת הדסה, אבל בהכירנו מקרוב את צורת ההתנהלות, חשבנו שנכון יהיה שנחפש גם חלופה.
<מיכאל וינטראוב: פתחנו במשא ומתן עם הנהלת שערי צדק, הייתה נכונות מלאה להעביר את המחלקה לשם.
<מיכאל וינטראוב: המשכנו אחרי זה לדבר עם הנהלת הדסה וכל מה שקרה בחודשים האחרונים זה מסוג הדברים שנאמרו ב-YNET.
<מיכאל וינטראוב: אמרו קבל עם ועדה במסדרונות של הדסה שבתי הקברות מלאים אנשים כמוני, שלא היה להם תחליף.
אלי אלאלוף: המסקנה שלך אדוני זה או לעבור לשערי צדק, או?
<קריאה: או כלום.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו התפטרנו.
<מיכאל וינטראוב: שערי צדק, כמו שמקובל במדינת ישראל, הגיש בקשה לפתוח מחלקה במשרד הבריאות, כי אי אפשר לפתוח - - -
<מיכאל וינטראוב: הבקשה הזו הוגשה למשרד הבריאות.
<מיכאל וינטראוב: משרד הבריאות ב-19 בפברואר דחה אותה בלי נימוק.
אלי אלאלוף: ומה עושים?
אלי אלאלוף: אז אני שוב חוזר – מה עם הילדים מחר בבוקר?
<מיכאל וינטראוב: אז אנחנו נשארים עם שתי חלופות.
מירב בן ארי: לא, הוא אומר שההתפטרות שלהם רק ביוני.
<מיכאל וינטראוב: מה עם הילדים?
<מיכאל וינטראוב: אנחנו במכתב ההתפטרות שלנו נתנו פרק זמן של שלושה חודשים למשרד הבריאות, לעזור לנו למצוא פתרון לילדים.
<מיכאל וינטראוב: אני לא אצטרך להגן פה על המחויבות של הרופאים שלי לילדים.
<מיכאל וינטראוב: הילדים וההורים אמרו את שלהם.
<מיכאל וינטראוב: יש אתר, לצערי, שנקרא הילדים של מיקי וינטראוב.
<מיכאל וינטראוב: זה הילדים של שושי, ושל מירה ושל טל ושל יאיר ושל איריס ושל עוד 45 שמות של אחיות ועובדים סוציאליים שאני לא אחזור עליהם.
איילת נחמיאס ורבין: קבוצה מדהימה.
<מיכאל וינטראוב: בפנינו יש רק שתי חלופות.
<מיכאל וינטראוב: בשלושת החודשים הקרובים אנחנו נעשה הכל להעביר את הילדים לידיהם של רופאים, שיקבלו את הטיפול על הילדים במקומנו בהדסה, כפי שהצהיר המנכ"ל כבר בפעם הראשונה במקומון בנובמבר, שבו נאמר – פרופסור וינטראוב, שהיה מנהל המחלקה להמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים והביע את רצונו לפרוש, יימצא לו מחליף ראוי.
<מיכאל וינטראוב: ומאז הבטיחו לנו מחליפים ראויים על ימין ועל שמאל וטרם ראינו אותם.
<מיכאל וינטראוב: אני אומר לחולים, אני מקווה מאד שיבוא מחליף ראוי, מצוין, מומחה במקומי, ואני מתחייב בנפשי שאת שלושת החודשים האלה אני אשקיע בלהעביר את הטיפול אליו, כך שיהיה לכם רופא מצוין.
רויטל סויד: זאת אומרת שמנוי וחתום איתך שאתה לא חוזר לבית החולים למחלקה, גם אם יימצא פתרון, גם אם תהיה התחייבות שלא יהיו השתלות של ילדים במחלקות של מבוגרים, גם אם תהיינה תוספת של מיטות?
<מיכאל וינטראוב: זה לא מנוי וגמור עימי, זה מנוי וגמור עם שישה רופאים בכירים.
רויטל סויד: כן, בסדר.
<מיכאל וינטראוב: כל אחד מהם ישב בבית, כי בתחילת התהליך ידענו שנשלם מחיר אישי נורא על התהליך הזה.
<מיכאל וינטראוב: אני אדם מבוגר יחסית.
<מיכאל וינטראוב: אם אני אפסיק לעבוד היום, אסתכל אחורה על החיים שלי, אני אחיה בשלום עם פנסיה מוקדמת.
<מיכאל וינטראוב: יש פה אנשים שיש להם 25 שנים של קריירה מפוארת שתרד עכשיו לטמיון, כי החלופה השנייה הייתה לפתוח מרכז נוסף בירושלים, שכל הצוות יעבוד בו וימשיך לטפל שם בילדים באותה מסירות שזה נעשה עד היום ומשרד הבריאות – בלי לנמק – דחה את הבקשה של שערי צדק.
<מיכאל וינטראוב: מבחינתנו זה סוף התהליך.
איילת נחמיאס ורבין: אבל פרופסור וינטראוב, האם אין פה מצב, סליחה שאני אומרת משהו קשה, כי אני חושבת שאתם עושים עבודת קודש, אבל אנחנו עדים בשנתיים האחרונות לסיטואציה מאד מאד מורכבת בעולמות אחרים לחלוטין בין הדסה לבין שערי צדק.
איילת נחמיאס ורבין: תחרויות על נוירו כירורגיה, שלא נדע על טראומות, על אירועים כמו טרור, על הפיגועים.
איילת נחמיאס ורבין: זה היה נורא ואיום.
איילת נחמיאס ורבין: אנחנו עברנו את זה פה.
מירב בן ארי: הפיגועים, כן, זה היה השיא.
איילת נחמיאס ורבין: היינו מזועזעים מזה ואני חרדה ואומרת את – סליחה אם זה נשמע כהאשמה – לא כלפיך, אלא אני חרדה שהיה פה מה שנקרא אשם תורם של בית חולים אחר שהתערב ועזר לייצר את המצב הזה ואני אגלה לך סוד פרופסור וינטראוב.
איילת נחמיאס ורבין: אני מזה חודשיים חברה בזכותו של משה בניטה, אבא של נועם זיכרונו לברכה, בקבוצה שנקראת הילדים של פרופסור מיקי וינטראוב ואני עוקבת יום יום אחרי מה שנכתב שם.
איילת נחמיאס ורבין: אז ליבי ליבי אתכם, אבל יש לי תחושה שמישהו פה - - -
מירב בן ארי: יש מעורבות של שערי צדק.
איילת נחמיאס ורבין: כן, תשמע - - -
<מיכאל וינטראוב: בואו נפריך גם את האמירה הזו.
<מיכאל וינטראוב: אני רוצה לענות לך.
<מיכאל וינטראוב: הפנייה לשערי צדק הייתה פנייה שלי.
<מיכאל וינטראוב: שערי הצדק לא פנו אלי.
<מיכאל וינטראוב: לא דיברו איתי.
<מיכאל וינטראוב: לא פיתו אותי.
<מיכאל וינטראוב: לא ניסו לפגוע בהדסה.
איילת נחמיאס ורבין: מתי אתה פנית אליהם?
<מיכאל וינטראוב: אני באתי לפרופסור יונתן הלוי בפעם הראשונה ב-1 בנובמבר.
<מיכאל וינטראוב: אמרתי לו – הנהלת הדסה ואנחנו שרויים במשבר עמוק.
<מיכאל וינטראוב: אני לא מצליח - - -
אורלי לוי אבקסיס: זה - - - נחשפתם למסמך?
אורלי לוי אבקסיס: לפני 14 - - -
<מיכאל וינטראוב: זה לא - - -
<מיכאל וינטראוב: רגע, רגע.
<מיכאל וינטראוב: אני כמנהל מחלקה שומע במסדרונות שהולכים לפרק לי את המחלקה, עושים דברים מאחורי הגב שלי.
<מיכאל וינטראוב: כשאני מבקש מהמנכ"ל לדבר איתו על זה הוא קם והולך.
<מיכאל וינטראוב: אני מכיר את שיטת את הניהול בהדסה.
<מיכאל וינטראוב: אני רציתי לבדוק חלופה.
<מיכאל וינטראוב: עכשיו פרופסור רוטשטיין יש לו ביטוי מעניין.
<מיכאל וינטראוב: הוא קורא למי שמנהל משא ומתן עם בית חולים אחר, מישהו ששם לו אקדח על השולחן.
<מיכאל וינטראוב: פרופסור רוטשטיין מצד שני כותב לרופאי הדסה בפרסומים רבים שהוא ימשוך להדסה את טובי הכוכבים ברפואה בארץ.
<מיכאל וינטראוב: איך מושכים כוכב כמו ד"ר כרמלי בכלי דם ברמב"ם?
<מיכאל וינטראוב: מנהלים איתו משא ומתן.
<מיכאל וינטראוב: ואז הוא אומר בישיבת מנהלי מחלקות שמי ששם לו אקדח על השולחן הוא יורה לו בראש והכוונה הייתה אלי.
<מיכאל וינטראוב: שערי צדק לא פנו אלי.
אלי אלאלוף: אוקיי, פרופסור וינטראוב, תקשיב.
אורלי לוי אבקסיס: ביחס לרופאים עולם הדימויים שלכם מאד בעייתי.
<מיכאל וינטראוב: אני מסכים.
<מיכאל וינטראוב: זה לא עולם הדימויים שלי.
<מיכאל וינטראוב: לא אני טבעתי את המושג הזה.
<מיכאל וינטראוב: אני לא דיברתי - - -
<מיכאל וינטראוב: אני עונה לשאלה שלך עד הסוף.
<מיכאל וינטראוב: חשוב לי ששערי צדק לא - - -
אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, יש רק אדם שמנהל את הדיון פה.
אלי אלאלוף: בכל מילה שאמרת יש לי רק בקשה, לא להפוך את זה למלחמה בין בני אדם.
אלי אלאלוף: תשאיר את זה ברמה המקצועית, ברמה הרגשית אפילו ונזדהה איתך, אבל ברגע שאתה מעביר את זה לנימה אישית, אני חייב להגיד לך – זה לא המקום.
אלי אלאלוף: שתיים, אני רוצה להגיד - - -
<מיכאל וינטראוב: אני חושב שכשאומרים לי שאני משול לאנשים בבית קברות - - -
אלי אלאלוף: לא, עכשיו יש לי בקשה לאפשר לחברי הכנסת שלנו לדבר - - -
<מיכאל וינטראוב: ושאני פוגע בילדים?
אלי אלאלוף: אחר כך נחזור אליכם.
אלי אלאלוף: נשמע את איילת ואחר כך את רויטל.
<זאב רוטשטיין: אם אפשר יהיה לענות.
אלי אלאלוף: אני בטוח שאתה חייב לענות, פרופסור רוטשטיין.
איילת נחמיאס ורבין: אני גם אתייחס אליך, ברשותך, פרופסור רוטשטיין, כי אני באמת עוקבת אחר המשבר בהדסה הרבה הרבה שנים ומאד מאד כואבת ואני מודה שאני מאד מאד מפחדת, שמעבר לניסיונות לשקם את בית החולים ואפילו הצגתי את זה בפני נשות הדסה, אני לא בטוחה שניתנים מספיק כלים ולזה התייחס חבר הכנסת שמולי בצורה מאד מדויקת.
איילת נחמיאס ורבין: אני קודם כל רוצה להגיד תודה לרופאים, כי כמו שאמרתי אני עוקבת אחרי הילדים של מיקי וינטראוב בפייסבוק בזכותו של משה בניטה, שהכרתי אותו לפני שנה.
אלי אלאלוף: אני מציע לחברי הכנסת להיות קצרים.
איילת נחמיאס ורבין: כן, אני מבטיחה לך.
אלי אלאלוף: ולא יותר מדי פרטים, כי יש לנו מעט זמן.
איילת נחמיאס ורבין: לא, לא, אני מבטיחה לך שאני אקצר.
אלי אלאלוף: זה על חשבון חברה שלך.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא על חשבון, אני עושה את שלי, בסדר?
איילת נחמיאס ורבין: אני אספר לכם רק דבר אחד קטן.
איילת נחמיאס ורבין: הבן שלי בן ה-5 נפצע בחוץ לארץ ביום שישי האחרון.
איילת נחמיאס ורבין: זה אפרופו מה שאמר מיקי וינטראוב.
איילת נחמיאס ורבין: זה במחלקה כירורגית.
איילת נחמיאס ורבין: הגענו למחלקה.
איילת נחמיאס ורבין: היו שם הרבה מאד מבוגרים, מיד לקחו אותו לחדר נפרד.
איילת נחמיאס ורבין: בכלל לא הייתה שאלה וזאת הייתה פציעה כירורגית.
איילת נחמיאס ורבין: לא הייתה שאלה שהוא יכול להיות עם מבוגרים.
איילת נחמיאס ורבין: מה שאני מבינה – אני רציתי לשאול אותך את זה פרופסור וינטראוב – אבל מה שאני מבינה – אני הקשבתי לפרופסור רוטשטיין והייתה לי תחושה – תסלחי לי פרופסור רוטשטיין שאני מנסה לפרשן את דבריך – הייתה לי תחושה שהוא מנסה לרדת מהעץ.
איילת נחמיאס ורבין: אני מרגישה אצלכם שאין שום סיכוי לעשות אחורה פנה מהסיטואציה שנוצרה ואני מרגישה – אני אומרת את האמת – אני באמת מרגישה מבוהלת שבסוף המשפחות יישארו קורבנות של כן, של עימות בין בתי החולים, עימות שלא החל היום, ואני לא מאשימה פה אף אחד, פרופסור וינטראוב.
איילת נחמיאס ורבין: אני מצביעה על בעיה שאנחנו כאן חברי הכנסת כבר עדים לה למעלה משנה, לדעתי שנתיים לפחות.
איילת נחמיאס ורבין: ואנחנו רואים את התחרות הזאת.
איילת נחמיאס ורבין: ואתה בעצמך עשית לנו איזה מדגם כזה של האירועים ועכשיו אתה אומר לנו שפנית לשערי צדק כבר בתחילת נובמבר.
איילת נחמיאס ורבין: אני נורא נורא מבינה – אני באה מהמגזר העסקי – אני מבינה מה זה חוסר אמון בין אנשים וחבר הכנסת אלאלוף, זה לא יכול להיות לא אישי.
איילת נחמיאס ורבין: אני לא יודעת אם אתה שמת לב, זה כבר מזמן עזב - - -
איציק שמולי: זה הכי אישי שבעולם.
איילת נחמיאס ורבין: זה הכי אישי שבעולם.
איילת נחמיאס ורבין: זה כבר בכלל לא נמצא במקום – סליחה שאני אומרת – אתם אנשי מקצוע מדהימים.
איילת נחמיאס ורבין: אני כן חלמתי להיות רופאה, אבל לא הייתי מוכשרת כמוכם.
איילת נחמיאס ורבין: ואני אומרת, זה ברור לי שזה אישי ולכן ברור לי גם ואני לא מבינה איך עושים רברס מהמצב הזה.
איילת נחמיאס ורבין: אני שוחחתי עם השר ליצמן כבר לפני חודש וחצי, אלי והוא אמר לי מה את מצפה שאני אעשה איילת?
איילת נחמיאס ורבין: מה את מצפה?
איילת נחמיאס ורבין: שאני פשוט אתן להם אישור לעבור לשערי צדק?
איילת נחמיאס ורבין: שמבחינת הילדים והמשפחות – וגם אמרתי את זה למשה.
איילת נחמיאס ורבין: אתה זוכר שדיברנו?
איילת נחמיאס ורבין: אמרתי לך כן, תן להם לעבור, רק שילדים יהיה טיפול.
איילת נחמיאס ורבין: אבל אני יודעת שהדברים לא עובדים בצורה כזאת ואני לא יודעת אם המעבר לשערי צדק יפתור את הבעיה.
איילת נחמיאס ורבין: האם זה ייצר מספיק הזדמנויות ומספיק מיטות ואת הדרך שבה אתה רוצה לטפל.
איילת נחמיאס ורבין: אני מתפללת בליבי, באמת ואני מאמינה לך ולרופאים שלך שאתם לא תעשו שום דבר שיפגע בילדים ובמשפחות, אבל בואו נודה על האמת – סליחה פרופסור רוטשטיין – אני מפנה את זה גם אליך.
איילת נחמיאס ורבין: בסופו של דבר זאת אחריות שלך לפתור את המשבר הזה.
איילת נחמיאס ורבין: אני רוצה להגיד לכם מפה – ואתה הפנית בצדק את האצבע המאשימה למערכת הבריאות בעניין הכספי, אבל אני אומרת המשבר הזה על השולחן כבר כמה חודשים ואף אחד לא טיפל בו באת ולא ניסה לפתור אותו.
איילת נחמיאס ורבין: אז מבחינתי לא נעשה כאן כלום עד עכשיו כדי להותיר את רועי עם וודאות טיפולית.
רויטל סויד: אין לי ספק שכל מי שיושב כאן, המחויבות שלו היא קודם כל לחולים ולטיפול.
רויטל סויד: בין אם זה אתה, פרופסור רוטשטיין, כמנהל בית החולים ובין אם זה אתה, פרופסור וינטראוב ותרשו לי לומר וחמשת המלאכים שיושבים פה.
רויטל סויד: אבל אם אנחנו מגיעים למצב שאנחנו יושבים ושומעים פה היום על מחלקה שמתנהלת למופת, מצילה חיי אדם, אם אנחנו שומעים מהורים כבר כמה ימים, הורים שיש להם רק מילה טובה לומר לרופאים וזה דבר נדיר ברפואה היום.
רויטל סויד: אנחנו יודעים איך אנשים במצבים כאלה באים ומעבירים ביקורת על הרפואה, לרוב גם לא בצדק.
רויטל סויד: אם אנחנו שומעים את זה ואתם – פרופסור רוטשטיין – לא מסוגלים להשאיר את הרופאים האלה אצלכם, אז עם כל הכבוד, האשם לא יכול להיות ברופאים בשום צורה שהיא.
רויטל סויד: לא יכול להיות שיעמוד פה רופא, מנהל מחלקה, שמדבר מדם ליבו על המסירות שלו ושל כל הרופאים, ואני מצטערת שאני לא יכולה לחזור על השמות שלהם עכשיו פה.
רויטל סויד: ויבוא ויאמר על המחויבות שלהם ואומר יש פה החלטה שגויה, היא התקבלה בלי להתייעץ איתי, יש לי רק ארבע מיטות, אז אם יש מיטות גם אצל המבוגרים, אפשר להוסיף באותה מידה את המיטה גם אצל הילדים.
רויטל סויד: כי בסוף יבוא ילד גדול, בגיל 5 ויום, ויעבור השתלה אצל המבוגרים.
רויטל סויד: וכמו שהוא עובר אותה אצל המבוגרים, את אותה מיטה אפשר לשים גם במחלקת הילדים.
רויטל סויד: וכמו שיכולים להכשיר רופאה, שהיא יכולה לבוא ולשרת את הילדים ולטפל בהם אצל המבוגרים, אפשר להעביר את הילדים האלה למחלקת הילדים.
רויטל סויד: אז אם יש פה החלטות רפואיות שהן שגויות – ותרשו לי באמת – אני מבינה, פרופסור רוטשטיין, שהמתח שאתה נמצא בו, מתח הניהול שאתה נמצא בו, מחייב להשאיר את בית חולים הדסה לא צף מעל הראש, אלא להבראה.
רויטל סויד: אבל יש מקומות שבהם לא מתפשרים.
רויטל סויד: ואנחנו נמצאים פה כולנו ומדברים מדם ליבנו, כי יש פה ילדים שנלחמים על חייהם.
רויטל סויד: אני ליוויתי ילד כזה.
רויטל סויד: ילד.
רויטל סויד: אני ראיתי אותו, כשהמערכת החיסונית הייתה בשפל, שכשישבתי שם יכולתי להיכנס רק עם כיסוי.
רויטל סויד: כשכל מה שהוא רצה זה רק לפגוש את החברים שלו ולא יכול היה.
רויטל סויד: שהוא לא ראה את אחותו ולא ראה את המשפחה שלו כמעט, חוץ מההורים שיכולים להיכנס.
רויטל סויד: לאן אתה רוצה להעביר אותו?
רויטל סויד: עכשיו, מה זה רצף טיפולי?
רויטל סויד: רצף טיפולי זה גם רצף טיפולי נפשי.
רויטל סויד: כשאנחנו מטפלים בחולים אנחנו מטפלים בהם רק בזה שאנחנו נותנים להם את החומרים הנכונים, מקווים שנתנו להם את הטיפול הכי טוב?
רויטל סויד: יש פה גם חיבור רגשי ויש פה גם יכולות לטפל בילדים.
רויטל סויד: זה משהו מעבר.
רויטל סויד: איפה הם יהיו, במחלקה של מבוגרים שאין לי ספק שהיא מחלקה מצוינת.
רויטל סויד: לכן אנחנו נמצאים פה, כי עם כל הנכונות הטובה של כולם, בסופו של דבר הולכת מחלקה שהייתה אמורה להיות – היא כנראה – ואמורה להיות גולת הכותרת של בית החולים והיא יורדת לטמיון בגלל שאתם לא מסוגלים להידבר ביניכם?
רויטל סויד: מכיוון שמעבירים החלטות מעל הראש על מנהל המחלקה ושל הרופאים?
רויטל סויד: זה לא משהו שיכול בשום דרך וצורה שהיא להתקבל.
רויטל סויד: פרופסור וינטראוב, מהסב-טקסט, ממה ששמעתי ממך, אין דרך חזרה, ואני מבינה שכשיש משבר אמון, הוא משבר אמון.
רויטל סויד: אני מבינה שכשיש משבר אמון קשה מאד ללכת אחורה ולהגיע להבנות, אבל אני פונה ומבקשת שאת משבר האמון הזה כן תפתרו, כדי שכן תישארו עם מחלקה, בבית חולים הדסה, עם עוד מיטות ועם התחייבות מפורשת שילדים, לא בגיל גדולים – בגיל 5 ויום – אלא גם לא בגיל 15, לא יעברו את ההשתלות האלה במחלקה של מבוגרים.
אלי אלאלוף: שוב, אני פונה לחברי הכנסת, חברי, שאני מעיז להיות יותר דרסטי מאשר עם האחרים, בבקשה תקצרו.
אלי אלאלוף: אנחנו ביטלנו את ישיבה הבאה.
אלי אלאלוף: סליחה, דחינו לשעה שתיים במקום אחת.
רויטל סויד: אוקיי, אני אצטרך להתנצל.
רויטל סויד: אני פשוט הולכת.
אלי אלאלוף: אבל יש גבול, יש לנו אחריות לכמה דברים.
רויטל סויד: אני אתנצל שאני עוזבת.
רויטל סויד: אני פשוט חייבת לנהל בעצמי דיון בוועדת חוקה.
אלי אלאלוף: אוקיי, את רואה?
אלי אלאלוף: אז תתחשבו באחרים גם, בבקשה, אני מבקש.
אלי אלאלוף: אני אשמח לשמוע אחד מההורים.
אלי אלאלוף: יש לי פה רשימה, אבל אחד.
אלי אלאלוף: הראשון שנרשם זה אורי יקיר.
<אורי יקיר: שלום לכולם.
<אורי יקיר: ממש לא פיללנו וחלמנו שאנחנו נצטרך להגיע למקום הזה.
<אורי יקיר: מעולם לא הופעתי באמצעי התקשורת, לא בכנסת וגם לא שאפתי לזה, אבל לצערנו, לפני קצת פחות מחודשיים בתנו הקטנה עדי, חלתה בלוקמיה והופנינו לאחר בדיקה ראשונית לבית החולים הדסה, וזאת אחרי שבשיחה עם רופא המשפחה הוא אמר חד משמעית שזה המרכז הכי טוב שנמצא פה באזור.
<אורי יקיר: שאלנו שניידר, איכילוב, שיבא, אמר אל תהססו בכלל, רק הדסה.
<אורי יקיר: אני טיפה רוצה להכניס לכם את הפן האישי, כי אולי זה הדבר הכי אמיתי פה.
<אורי יקיר: בסוף, כשעדי נסעה פעם ראשונה לבית חולים ואנחנו כבר התחיל לעבור לנו בראש – אתם צריכים המטולוגית בכירה והגענו וראינו את מירה, ד"ר מירה.
<אורי יקיר: אני תמיד משתדל לקרוא לה ד"ר מירה, למרות שהיא אף פעם לא מזכירה שיקראו לה דוקטור.
<אורי יקיר: איך שהיא ניגשה לעדי במיון, בכלל לא במחלקה, כשאנחנו נמצאים והיא אומרת – אני מצטערת, אבל זה לא נכון כרגע לעדי להיות פה, זה מסכן אותה ויש לנו בדיוק מיטה.
<אורי יקיר: במקרה יש לנו מיטה פנויה בקומה 5, בואו תעברו אלינו, נמשיך שם את הבדיקות ונתקדם.
<אורי יקיר: אנחנו עולים למעלה ורואים את השלט שכתוב מחלקה המטו-אונקולוגית ילדים.
<אורי יקיר: אף הורה בחלום הכי רע שלו לא רוצה לחשוב על הרגע שהוא יצטרך לצעוד פנימה עם הילד שלו לתוך המחלקה.
<אורי יקיר: למחרת כבר המשך הבדיקות ותחילת טיפול.
<אורי יקיר: מירה היא הגננת החדשה של עדי ואני לא אומר את זה סתם.
<אורי יקיר: כבר ביום הראשון הבנו שהשנה נגמר הגן.
<אורי יקיר: אני לא יודע להגיד, אבל אין לי מושג איך חיים – המלאכים כבני אדם וכולם.
<אורי יקיר: חברי, זה מלאכים כבני אדם, שאתם רואים פה, שהם הרופאים שנמצאים פה.
<אורי יקיר: אין שעות.
<אורי יקיר: הם מדברים על 12-14 שעות.
<אורי יקיר: לפי דעתי אתם הרבה יותר מ-12-14 שעות ביממה.
<אורי יקיר: זה רופאה שאני לא זוכר מתי, אבל בערך אחרי שלוש דקות כבר היה לי את הפלאפון שלה ואני אמרתי לה מה, את נותנת לי את הפלאפון שלך?
<אורי יקיר: היא אומרת לי אורי, מתי שאתה צריך, באיזו שעה, אתה מתקשר פשוט ושואל.
<אורי יקיר: אני לא צריך להסביר לכם ואני מקווה שלא תבינו, אבל ילדה אונקולוגית זו ילדה שלפעמים בלילה צריך להתייעץ ולפעמים בשבתות צריך להתייעץ.
<אורי יקיר: אני גם לא אשכח איך אשתי סיפרה לי למחרת בבוקר, שבע בבוקר, פרופסור מיקי – ואני רוצה לקרוא לו פרופסור מיקי, למרות שכולם קוראים לו מיקי – ניגש אלי בבוקר ואומר נעים מאד, אני מיקי.
<אורי יקיר: אנחנו נדאג לילדה שלכם.
<אורי יקיר: מה אפשר לעזור לכם.
<אורי יקיר: שבת בבוקר היינו שם.
<אורי יקיר: 10 בבוקר מיקי מגיע, מה נשמע, מה חסר לכם?
<אורי יקיר: אני מסתכל עליו, אני אומר לו אתה מנהל המחלקה או ש-?
<אורי יקיר: מה אתה עושה פה עכשיו?
<אורי יקיר: שבת אחר כך עוד פעם.
<אורי יקיר: כבר ביום הראשון שעדי הייתה שם מירה דאגה לתת לה מתנה ממנה.
<אורי יקיר: לקחת אותה לחדר שלה ולהראות לה את אוסף הבובות.
<אורי יקיר: ילדה בת 3 ועשרה חודשים שנכנסת לחדר ורואה את אוסף הבובות היא לא מדברת איתה על המחלה בכלל.
<אורי יקיר: ומפה התחלנו את הטיפול.
<אורי יקיר: עדי היא החמישית שלנו מתוך החמישה.
<אורי יקיר: כל הילדים שלנו נולדו בהדסה.
<אורי יקיר: הדסה יקרה לליבנו.
<אורי יקיר: מצד שני אנחנו באים ואומרים דבר מאד מאד פשוט ואולי אני משמש פה להערכתי כשופר לכל ההורים, אנחנו מאמינים בצוות הרפואי הזה בלבד.
<אורי יקיר: הדגש על בלבד ואנחנו לא נהיה מוכנים לקבל שוב מצב שהילדים שלנו, שנמצאים כרגע בטיפול, מישהו יסתכל עליהם – אם זה שר הבריאות שעד עכשיו דחה אותנו מכל הכיוונים מפגישה כדי להשמיע את דברו.
<אורי יקיר: למה?
<אורי יקיר: יהיה בסדר.
<אורי יקיר: לא רוצה להזכיר לכם מה רבין עליו השלום אמר על יהיה בסדר.
<אורי יקיר: אל תדאגו.
<אורי יקיר: נמצא פתרון.
<אורי יקיר: מי בכלל מעז להסתכל על ילדה בת 3 ועשרה חודשים שאומרת ושואלת – מה יהיה מחר בבוקר?
<אורי יקיר: מי יטפל בי?
<אורי יקיר: אני לא מדבר אתכם לא על ילד בן 11 ולא על ילד בן 15.
<אורי יקיר: על ילדה בת שלוש ועשרה חודשים, שאומרת מה יקרה אם מירה לא תהיה.
<אורי יקיר: היחידה שהיא נותנת בה אמון זה ד"ר מירה.
<אורי יקיר: ואני לא רוצה להסביר לכם בכלל, אני לא מאחל לאף אחד שיחווה מה המשמעות של ילדה, שיש לה בחילות, שיש לה כאבים נוראים, שהיא צריכה לנסוע כל יום לטיפול בהדסה, שכל דקה ברכב זה סיוט מבחינתה ומה מצפים עכשיו?
<אורי יקיר: שנגיד לה לא, מחר אנחנו נוסעים לשניידר?
<אורי יקיר: שמחר אנחנו נוסעים לאיכילוב?
<אורי יקיר: שמחר אנחנו נוסעים לתל השומר?
<אורי יקיר: בגלל שלרופאים לא נותנים להמשיך לעבוד?
<אורי יקיר: אני לא רוצה לנקוט עמדה בכלל, לא בעד שערי צדק ולא בעד הדסה, זה לא מעניין אותי כרגע.
<אורי יקיר: אני אומר לך, כבוד יושב ראש הוועדה, אותי מעניין דבר אחד.
<אורי יקיר: מצידי תפתח לי בקופת חולים מאוחדת, בסניף פסגת זאב קומה, שכל המלאכים האלה ישבו שם ויטפלו, אני מקבל את זה.
<אורי יקיר: אבל אנחנו לא נהיה מוכנים בשום תנאי, בשום מצב, שאותם המלאכים שהתחילו את הטיפול והם אלה שהאמון נבנה בינם לבין הבת שלנו וכל הילדים, יגידו להם אתם לא יכולים להמשיך לטפל בהם.
<אורי יקיר: איך אמרתם?
<אורי יקיר: במדינת ישראל יש את המהלכים משלה?
<אורי יקיר: אנחנו מתנערים מהאמירה הזאת, סליחה.
<אורי יקיר: לא מעניין אותנו.
<אורי יקיר: אני אומר את זה.
<אורי יקיר: ואם צריך להוציא את הילדים, אנחנו גם נוציא את הילדים.
<אורי יקיר: ואם צריך לשבת מתחת לבית של השר ליצמן כדי שאנחנו נקבל פגישה עם השר ליצמן, שיפתור את הבעיה הזאת, אנחנו גם נעשה את זה.
<אורי יקיר: אבל אנחנו לא רוצים להגיע לזה ואנחנו ממש ממש מבקשים מכם, תבינו שהפתרון היחיד מבחינתנו, אם זה יהיה בהדסה זה יהיה מצוין.
<אורי יקיר: אם זה יהיה בשערי צדק זה יהיה מצוין.
<אורי יקיר: אם זה יהיה בפסגת זאב, בסניף מאוחדת, זה מצוין.
<אורי יקיר: אנחנו מסתכלים על השישה אנשים האלה.
<אורי יקיר: אנחנו מכירים אותם באופן אישי, כל אחד ואחד.
<אורי יקיר: אני אומר לכם, עליהם אנחנו לא מוותרים.
<אורי יקיר: ועד היום אני גם לא מכיר הורה אחד שבא ואמר חברה, אנחנו מוותרים על הרופאים האלה.
אלי אלאלוף: תודה אורי, תודה.
אלי אלאלוף: אני רק מבקש אישור מיוחד מרועי בן דוד שנמצא פה, אם הוא רוצה לדבר.
אלי אלאלוף: הוא נרשם.
אלי אלאלוף: אני רואה את מצבך כרגע, אתה תחליט עכשיו או מתי שאתה רוצה.
אלי אלאלוף: עכשיו אתה תחליט?
אלי אלאלוף: עוד כמה דקות.
אלי אלאלוף: משה בניטה, בבקשה.
<משה בניטה: אני משה בניטה.
<משה בניטה: אני אבא של נועם, זיכרונו לברכה.
<משה בניטה: נועם נפטר לפני עוד מעט שנתיים.
<משה בניטה: שנתיים לפני כן הוא היה מאושפז במחלקה ההמטו-אונקולוגית, תחת טיפולו הישיר של פרופסור מיקי וינטראוב.
<משה בניטה: נועם עבר שם גיהינום.
<משה בניטה: גיהינום ממש.
<משה בניטה: עוד בתקופתו הוא הוגדר שם על ידי הצוות כילד שסבל שם הכי הרבה.
<משה בניטה: הוא פיתח שם תופעות לוואי, תופעות קשות, הגיע לטיפול נמרץ, התדרדר, חזר.
<משה בניטה: סיבוכים מפה עד מחר בבוקר.
<משה בניטה: עד היום אני משוכנע שהדבר היחיד שהציל אותו, שכל התקופה הזאת, גם כשמצבו היה קשה מאד, מה שהחזיק אותו בחיים, זה שהוא היה בהשגחה של רופא ילדים.
<משה בניטה: לא איזה אונקולוג ממבוגרים, שמסתכל עליו כמה דקות ביום, אלא רופא ילדים מומחה, 24/7, כמו שאמר פרופסור וינטראוב.
<משה בניטה: זה מה שהחזיק את הבן שלי בחיים.
<משה בניטה: מעבר לזה, הוזכר פה הנושא של הטיפול הנפשי.
<משה בניטה: אתם הסתובבתם במחלקת אונקולוגיה מבוגרים או ילדים?
<משה בניטה: ראיתם פעם את ההבדל?
<משה בניטה: תלכו לאונקולוגיה מבוגרים.
<משה בניטה: זה מקום של דיכאון.
<משה בניטה: לשים שם ילד זה לגזור עליו גזירת דין מוות.
<משה בניטה: אין לזה מילה אחרת.
<משה בניטה: אצל ילדים יש עמותות, יש מתנדבים, יש אווירה טובה, יש צחוקים, יש משחקים, יש אפילו בית ספר.
<משה בניטה: איך אפשר לעשות דבר כזה?
<משה בניטה: ילד יתחיל טיפול אצל מיקי וינטראוב, כזה או אחר, באמצע הוא יצטרך השתלה, יתזזו אותו לבניין השני מעבר לחצר לעבור השתלה ואחרי כמה שבועות פתאום יחזירו אותו?
<משה בניטה: איזה מין דבר זה?
<משה בניטה: איזו מין פגיעה נפשית זה עושה לילד.
<משה בניטה: כל הסיפורים שהיו פה – משרד הבריאות כן מאשר, לא מאשר, תסלחו לי, אבל אני קצת מכיר את הנושא גם מבפנים.
<משה בניטה: לפני כמה שנים עברה המחלה הגסטרולוגית מהדסה, אם אני לא טועה, כמעט בשלמותה מהדסה לשערי צדק.
<משה בניטה: מחלקת אף אוזן גרון עם פרופסור פישר, עברה מהדסה לשערי צדק בשלמותה.
<משה בניטה: משרד הבריאות אישר לפני מספר חודשים לשערי צדק לפתוח סטרוק סנטר, למרות שיש בהדסה.
<משה בניטה: לאחרונה הורשה להם גם לפתוח נוירו כירורגיה בשערי צדק.
<משה בניטה: אין פה עניין של מלחמות בין בתי חולים.
<משה בניטה: בית חולים רוצה להתפתח וזו זכותו.
<משה בניטה: עכשיו בית החולים שערי צדק רוצה גם לפתוח אונקולוגיה ילדים.
<משה בניטה: גם בגלל המשבר, אבל גם בגלל המחסור מיטות ילדים בירושלים.
<משה בניטה: מיקי וינטראוב פה יכול לספר לכם.
<משה בניטה: בתקופת האשפוזים, כשלפעמים לא היה מספיק מקום במחלקה והוא רצה לשים את הבן שלי במחלקת ילדים, אמרתי לו מחלקת ילדים אני לוקח אותו הביתה.
<משה בניטה: לא רוצה.
<משה בניטה: יש מחסור במיטות בירושלים, למה משרד הבריאות לא פותר את הבעיה הזאת?
<משה בניטה: למה השר ליצמן כל כך נגרר אחרי פרופסור רוטשטיין ושומע לו.
<משה בניטה: אנחנו שומעים פה מפה לפה, מקיר לקיר, תמיכה בלתי מתפשרת במחלקה ההמטו-אונקולוגית ילדים, גם מההורים, גם מעיתונאים, גם מרופאים.
<משה בניטה: לא שמעתי רופא אחד של הדסה שמדבר בעד פרופסור רוטשטיין.
<משה בניטה: לא שמעתי רופא אחד משיבא שמגן על פרופסור רוטשטיין.
<משה בניטה: למה כולם מדברים על פרופסור וינטראוב - - -
איציק שמולי: לא, לא, בניטה - - -
איילת נחמיאס ורבין: לא, משה, עזוב.
איילת נחמיאס ורבין: זו לא המלחמה שאתה צריך לנהל.
אלי אלאלוף: חברה, זה לא הפך לדיון כזה.
איילת נחמיאס ורבין: זה ממש לא וזה גם לא נכון.
אלי אלאלוף: סליחה, תני לי לנהל את הישיבה.
אלי אלאלוף: חברת הכנסת מירב בן ארי ואחריה אורלי לוי.
מירב בן ארי: אני אקצר, כי אני יודעת את לוחות הזמנים.
מירב בן ארי: אני פשוט לא מצליחה להבין דבר בסיסי בכל הדיון הזה כבר מתחילתו, כבר כמעט שעה וחצי.
מירב בן ארי: יש משבר כזה עמוק.
מירב בן ארי: עומדים מצד אחד רופאים, מצד שני מנהל בית חולים, מי הנציג של משרד הבריאות פה?
מירב בן ארי: שבו עם הצדדים, תעשו גישור או הליך - - -
אלי אלאלוף: ד"ר ורד עזרא.
<קריאה: משרד הבריאות לא מוכן להתערב.
מירב בן ארי: רגע, סליחה אדוני, אני הקשבתי לכולם, תאמין לי, אפילו בקשב רב.
מירב בן ארי: גם לפרופסור.
מירב בן ארי: משבר כזה עמוק, בעיה כזו עמוקה, יושבים פה אנשים, חלק בוכים, חלק באמת סובלים פיזית.
מירב בן ארי: אני לא יודעת כבר כמה זמן אתם בעניין הזה.
מירב בן ארי: אתם הרגולטור.
מירב בן ארי: יושבים ואומרים להם אחלה, בואו תסתדרו?
ישראל אייכלר: אולי את לא יודעת, השר כבר - - -
מירב בן ארי: סליחה רגע, חבר הכנסת אייכלר.
ישראל אייכלר: אני עונה לך למה שאת אומרת.
מירב בן ארי: מה אתה עכשיו, הנציג של משרד הבריאות?
ישראל אייכלר: - - - אמסלם - - -
<קריאה: אייכלר, כבר לא נותן על מה לגשר.
<קריאה: אין על מה לגשר.
ישראל אייכלר: רבותי, אני רק מביא עובדה.
ישראל אייכלר: יש לי הרבה מה להגיד ואני אגיד, אבל עכשיו אני רק - - -
איציק שמולי: תכנית ההבראה ש - - -
ישראל אייכלר: יש הצעה של שר הבריאות לגשר, בסך הכל.
מירב בן ארי: אדוני, יש לי עוד שתי דקות.
מירב בן ארי: למה אתה מפריע לי? סליחה.
אלי אלאלוף: חברים, חברים, חברי הכנסת, אני מבקש.
מירב בן ארי: עם כל הכבוד, יש לי שתי דקות - - -
ישראל אייכלר: הפרעתי לך לתזה.
ישראל אייכלר: את רוצה לדבר, דברי.
מירב בן ארי: אדוני, יש לי שתי דקות, אני רוצה לשמור על זכות הדיבור שלי.
אלי אלאלוף: סליחה הרב אייכלר.
מירב בן ארי: אני לא הפרעתי לאף אחד.
אלי אלאלוף: הדיון הספציפי הזה - - -
ישראל אייכלר: כן, כן, יש לי הרבה מה לומר ושתקתי.
מירב בן ארי: אז תדבר בזכות הדיבור שלך.
מירב בן ארי: אל תיכנס לי לדברים.
ישראל אייכלר: אבל - - -
מירב בן ארי: אדוני, זכותי לומר מה שאני חושבת.
ישראל אייכלר: וזכותי לענות לך.
מירב בן ארי: אבל בזמן שלך, אל תפריע לי.
מירב בן ארי: על מה אתה רב איתי?
<אורי יקיר: סליחה, אבל שר הבריאות מסונדל.
<אורי יקיר: הוא מינה את פרופסור רוטשטיין והוא לא מסוגל להגיד לו לא.
אלי אלאלוף: זה לא, אדוני.
אלי אלאלוף: אורי היקר.
מירב בן ארי: לא, לא, אדוני.