GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<זאב רוטשטיין: נקלעתי למשבר ואני מנסה לפתור אותו בכוחותי הדלים ובמה שיש לי.
<זאב רוטשטיין: ובאמת, בכל המשבר הזה דבר אחד לא עוזב אותי וזה הילדים וההורים.
<זאב רוטשטיין: וכל מה שתואר פה – גם על ידי יושב הראש, גם על ידי חבר הכנסת שמולי ובטח נשמע גם יותר מצד הילדים ואולי גם ההורים – מאד נוגע לליבי ומאד כואב לי.
<זאב רוטשטיין: אני נחוש במה שלא יהיה לפתור ולצאת מהמשבר הזה, מה שנקרא מנצחים בשם הילדים וההורים, לא בשמנו.
<זאב רוטשטיין: אין לי אגו בנושא הזה בכלל.
<זאב רוטשטיין: אני גם רוצה להגיד לחבר הכנסת איציק שמולי, למרות שאנחנו במצב כלכלי מאד קשה, למרות שעדיין אין לי הבטחה שיהיה לי לשלם את המשכורת ב-1 באפריל, תלוי בהעברה של הממשלה, שמתעכבת בנושא, למרות זאת לא אחסוך אפילו לא שקל במה שרק אני יכול, על מנת לטפל בילדים ובמשפחות ואעשה את הכל.
<זאב רוטשטיין: גם הצרכים של המחלקה נוגעים לליבי ואני כתבתי גם לפרופסור וינטראוב, בכל הנושאים הכלכליים שהוא העלה - - -, לא עצרתי אותו מלקלוט אף רופא כדי שהעומס יקטן על הרופאים.
<זאב רוטשטיין: לא עצרתי אותו מלקלוט אחיות כדי לתת טיפול יותר טוב, למרות הסכם ההבראה שאני מחויב לעצור.
<זאב רוטשטיין: לא עצרתי אותו בעובדים סוציאליים ובפסיכולוגים ולא עצרתי אותו במשאבים.
<זאב רוטשטיין: אני נחוש, גם שיכלו כל הקיצין מסביב, להמשיך לטפל בילדים במקסימום היכולת ובמקסימום האיכות הניתנת.
<זאב רוטשטיין: יש חילוקי דעות בינינו ומישהו הזכיר את זה כבר כאן.
<זאב רוטשטיין: אין לנו חילוקי דעות ואנחנו תמימי דעים שילדים צריכים להיות ילדים ולא מבוגרים קטנים.
<זאב רוטשטיין: אין לנו חילוקי דעות שילדים צריכים להיות מטופלים בבית חולים לילדים וזאת שאיפתי בהדסה.
<זאב רוטשטיין: בבית חולים שיבא הצלחתי להגיע לזה.
<זאב רוטשטיין: בהדסה יש לנו בניין צר מידות שהוא אם וילד ומכיל גם נשים וגם ילדים, והפרויקט הראשון שהצעתי לנשות הדסה, זה כשהתמניתי לתפקיד לפני שנה, זה לבנות ליד בניין אם וילד בניין נשים ולהשאיר את כל הבניין כולו – מהמסד עד הטפחות – לילדים בלבד, שיאפשר לנו לתת יותר טיפולים בילדים.
<זאב רוטשטיין: אבל הדברים האלה לוקחים זמן ותקופת הביניים, בינינו, לא כל כך מעניינת את האבא או את האמא, הצרות של בית החולים.
<זאב רוטשטיין: הוא בצדק רואה את הילד מול עיניו ועכשיו אנחנו בתקופת ביניים.
<זאב רוטשטיין: ונשאלת שאלה מאד גדולה: מה אתה עושה בתקופת הביניים.
<זאב רוטשטיין: ופה פסקתי.
<זאב רוטשטיין: אני עומד אחרי הפסיקה שלי.
<זאב רוטשטיין: אני לא אמנע מאף ילד טיפול, גם כשנגמרו המיטות.
<זאב רוטשטיין: בהשתלת מוח עצם לילדים יש בסך הכל ארבע מיטות.
<זאב רוטשטיין: ברור שזה קטן.
<זאב רוטשטיין: ברור שצריכים להרחיב ואני נחוש להרחיב.
<זאב רוטשטיין: ובינתיים אני אנצל את הפאסיליטי היחידי שמתאים.
<זאב רוטשטיין: לביצוע השתלת מוח עצם צריכים חדרים סטריליים ותנאים נוספים, אבל כל הטיפול בילדים ייעשה תחת אגף הילדים, עם רופאי הילדים המעולים וכיסוי מלא של 24 שעות של אנשים, שהם המיומנים ביותר לטיפול בילדים.
<זאב רוטשטיין: זה נתתי את המילה ואת ההתחייבות שלי.
<זאב רוטשטיין: ועוד אמרתי משפט נוסף - - -
איילת נחמיאס ורבין: תוך כדי המשבר, פרופסור רוטשטיין.
<זאב רוטשטיין: ברגע שפנו אלי.
<זאב רוטשטיין: זאת הייתה תשובתי והיא בכתב ואפשר לראות אותה.
<זאב רוטשטיין: ויותר מכך, אמרתי עוד משהו, שהוא טיפה רגיש אבל אני אגיד אותו בכל אופן, כי המצפון שלי מחייב אותי להגיד את זה.
<זאב רוטשטיין: אני לא אסכים שבהדסה יהיה רופא שיסרב לטפל בילד או במבוגר כשהוא מחוץ למחלקה שלו.
<זאב רוטשטיין: אני חושב שהרופאים חייבים לטפל בכולם, בלי לבוא ולהגיד אני לא אטפל או בילד או מבוגר מחוץ למחלקה.
<זאב רוטשטיין: זה לא קביל עלי, אני לא אסכים לזה, זה לא המצפון שלי, זה לא מה שלימדו אותי בשנים ארוכות של רפואה ציבורית.
<זאב רוטשטיין: זה נושא שהוא חיוני וחשוב.
<זאב רוטשטיין: מעבר לשני הנושאים הללו, אני תמים דעים לחלוטין עם פרופסור מיקי וינטראוב בכל מה שדרוש לו.
<זאב רוטשטיין: ואני מתחייב שאם מיקי וצוותו יישארו בהדסה, אני אתן כתף ונעבוד כתף אל כתף למען המשפחות, למען הילדים, בכל מה שאנחנו יכולים לעשות.
<זאב רוטשטיין: זה מה שיש לי להגיד בקצרה, ותודה לך יושב הראש, שלקחת על עצמך לטפל בסוגיה כאובה זאת.
אלי אלאלוף: בבקשה, פרופסור וינטראוב.
<מיכאל וינטראוב: צהריים טובים.
<מיכאל וינטראוב: אני מאד מודה לחבר הכנסת אלאלוף על ההזמנה לוועדה.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו נמנעו עד היום באופן גורף מלדבר בתקשורת ופני הדברים כמו שאנחנו רואים אותם, לא הושמעו עד היום.
<מיכאל וינטראוב: אני מאד מבקש מיושב ראש הוועדה שיינתנו לי כמה דקות ללא הפרעות והגנת הוועדה להשמיע את טענותינו.
<מיכאל וינטראוב: קודם כל אני רוצה להציג את הרופאים שיושבים פה לצידי: פרופסור שושי וילק, שאחראית אצלנו על נושא ההמטולוגיה.
<מיכאל וינטראוב: ד"ר מירה חריט, שאחראית על טיפול בילדים עם לוקמיה.
<מיכאל וינטראוב: ד"ר טל בן עמי שאחראית על טיפול בילדים עם כשל מוח עצם.
<מיכאל וינטראוב: ד"ר יאיר פלד שאחראי על טיפול בגידולי עצם וד"ר איריס פריד, שאחראית על טיפול בגידולי מוח בילדים ולא נמצאת כאן בגלל סיבה אישית.
<מיכאל וינטראוב: אני התברכתי ואני מתגאה לעבוד עם חמשת האנשים האלה.
<מיכאל וינטראוב: אני חושב שאין צורך להגיד מילה יותר מאשר להציג אותם.
<מיכאל וינטראוב: וכל הטענות שהועלו עלינו בזמן האחרון, שאנחנו רודפי בצע, שאנחנו רודפי שררה, שאנחנו מחפשים תפקידים, שאנחנו הדסה הישנה ועוד כל מיני טענות מאלה, שאני אחזור עליהן עוד מעט, הכל שקר, הכל נועד להכפיש אותנו ואני לא מרגיש באמת צורך לענות על זה, אבל מפאת כבודה של הכנסת אני אכנס לפרטים.
<מיכאל וינטראוב: אלה הרופאים הכי טובים שהכרתי בימי.
<מיכאל וינטראוב: אנשים שעובדים 12-14 שעות ביום ברפואה ציבורית בלבד.
<מיכאל וינטראוב: אין שר"פ בקומה 5 בהמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים בהדסה.
<מיכאל וינטראוב: אף אחד מהרופאים האלה לא יצא מעולם מהמחלקה אחר הצהריים לעבוד במרפאה פרטית או אחרת.
<מיכאל וינטראוב: האנשים האלה מסתובבים אין ספור שעות בבית החולים כדי לטפל בילדים ובאנשים האלה ניסו להטיל דופי בזמן האחרון.
<מיכאל וינטראוב: והתפקיד שלי כאן – חוץ מאשר להסביר את חילוקי הדעות המקצועיים – יהיה לתבוע את עלבונם של הרופאים שלי על הביטויים האלה ואני אבקש את רשותכם להרחיב גם בזה.
<מיכאל וינטראוב: בחודש נובמבר 2016 הנהלת הדסה קיבלה החלטה בלי להתייעץ איתנו לפני.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו קיבלנו את ההודעה על ההחלטה הזו בעקיפין, במסמך שנמסר לנו למעשה בטעות.
<מיכאל וינטראוב: בהחלטה הזו הנהלת הדסה החליטה שמהיום והלאה כל הילדים המושתלים עוברים למחלקה של מבוגרים.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו היבענו אז ומביעים עד היום התנגדות מוחלטת וגורפת להחלטה הזו.
רויטל סויד: מתי התקבלה ההחלטה?
<מיכאל וינטראוב: אני לא יודע, כי לא הייתי שותף למסמכים שרצו בהנהלת הדסה.
<זאב רוטשטיין: מעולם לא הייתה החלטה כזאת.
<זאב רוטשטיין: אני מרים את ידי, אני נמצא בכנסת ישראל, לא מכיר החלטה כזאת ואת זה גם אמרתי בפגישתי הראשונה עם מיקי.
<זאב רוטשטיין: אין החלטה כזאת.
<זאב רוטשטיין: אני רוצה לחזור חזרה - - -
<מיכאל וינטראוב: זאת ההגנה שביקשתי מיושב ראש הוועדה.
<מיכאל וינטראוב: האם אני אוכל להביא את דברי בלי הפרעות?
<זאב רוטשטיין: חשוב מאד שאם יש טענה שאין לה אחיזות במציאות, אז אולי זה גם ירגיע את מיקי, כי אין החלטה כזאת, לא הייתה וגם לא תהיה החלטה כזאת.
<זאב רוטשטיין: איך?
<זאב רוטשטיין: זה לא עולה על דעתי אפילו שמישהו אצלנו בהנהלה חשב על הנושא הזה.
<זאב רוטשטיין: אני לא מכיר את הנייר שאומר עליו מיקי.
<זאב רוטשטיין: אז ביקשתי ממנו לראות את הנייר, לא קיבלתי את זה ממנו.
<קריאה: הוא פרופסור, הוא לא דוקטור.
<זאב רוטשטיין: ואם זאת הסיבה שיש לנו מחלוקת, אני יכול להרגיע את מיקי, אין החלטה.
<זאב רוטשטיין: כולם שמעו אותי.
<זאב רוטשטיין: התקשורת שמעה אותי ולכן אפשר להוריד את הסברה הזאת מסדר היום.
<מיכאל וינטראוב: אני חוזר על בקשתי - - -
<מיכאל וינטראוב: שיינתן לי אחת ולתמיד לדבר בלי הפרעה ובלי קטיעה.
אלי אלאלוף: סליחה, אלף יש לך את הזכות ואת הזמן הנדרש.
<מיכאל וינטראוב: אוקיי, תודה.
אלי אלאלוף: אבל תאפשר לנו לפעמים לקבל הערות - - -
איילת נחמיאס ורבין: כן, תשובות.
אלי אלאלוף: ותוכל להתייחס.
<מיכאל וינטראוב: ב-14 בנובמבר היינו בפגישה בהנהלת הדסה ושם הבענו בכתב ובעל פה את ההתנגדות שלנו להחלטה.
<מיכאל וינטראוב: באותה ישיבה פרופסור רוטשטיין העלה את הטענה הזו, שאני המצאתי את ההחלטה הזו והיא לא הייתה.
<מיכאל וינטראוב: למרבה המזל ישבה פרופסור דינה בן יהודה בחדר, מנהלת המחלקה להמטולוגיה ילדים ובנוכחות שבעה אנשים, אם אני זוכר נכון, שישבו בחדר, אמרה – אבל פרופסור רוטשטיין, גם אני הבנתי שזאת ההחלטה והילדים יעברו למחלקה של המבוגרים.
<מיכאל וינטראוב: אני לא המצאתי את ההחלטה הזו.
<מיכאל וינטראוב: אני שמעתי עליה לצערי הרב בעקיפין.
<מיכאל וינטראוב: לא התייעצו איתי ועם הרופאים הבכירים שלי על ההחלטה הזו וההחלטה הזו לא רק שהתקיימה, היא בוצעה הלכה למעשה בחודשים האחרונים.
<מיכאל וינטראוב: מונתה מנהלת למחלקה הזו, שבאה מהמחלקה שלנו.
<מיכאל וינטראוב: רופאה מצוינת עם הרבה זכויות.
<מיכאל וינטראוב: ילדים עוברים שם השתלת מוח עצם בימים אלה, ולכן להגיד שלא הייתה החלטה מעולם, אלה לא פני הדברים, אבל אני רוצה להמשיך.
רויטל סויד: זאת אומרת עוברים גם אצלכם במחלקה וגם אצל המבוגרים?
<מיכאל וינטראוב: אמת.
רויטל סויד: פרופסור, גם וגם?
אלי אלאלוף: כן, הוא אמר אמת.
<מיכאל וינטראוב: כן חברת הכנסת, גם וגם.
אלי אלאלוף: תנו לו בבקשה.
אלי אלאלוף: אני התחייבתי לשמוע אותו.
<זאב רוטשטיין: אנחנו מדברים רק על מצבים בהם - - -
אלי אלאלוף: לא, לא, אני מבקש.
אלי אלאלוף: זה לא דיון נוסף.
איילת נחמיאס ורבין: ברור, אבל המסקנות - - -
אלי אלאלוף: זה לא דיון מקביל.
איילת נחמיאס ורבין: ברור, פרופסור רוטשטין, אבל זה לא סותר את טענתו של פרופסור וינטראוב.
אלי אלאלוף: חברי, הפנייה של פרופסור וינטראוב לא הייתה רק אלי אלא גם אליכם.
אלי אלאלוף: אז בבקשה, פרופסור וינטראוב, בבקשה.
<מיכאל וינטראוב: טוב, עכשיו אני רוצה להסביר למה אנחנו מתנגדים להחלטה הזו ואני מוצא את עצמי במצב קצת אבסורדי.
<מיכאל וינטראוב: האם יש כאן מישהו שיבוא עם הבן שלו או עם הנכד שלו לחדר מיון בגיל 5 עם דלקת ריאות וישלחו אותו למחלקה הפנימית והוא יסכים?
<מיכאל וינטראוב: האם יעלה על דעתו של מישהו שיבוא ילד בן 6 או 7 עם התכווצות או פרכוס וישלחו אותו למחלקה לנוירולוגיה של המבוגרים?
<מיכאל וינטראוב: מכל טעם שהוא.
<מיכאל וינטראוב: בהדסה אין אף ילד שמאושפז במחלקות של מבוגרים ולכן זה קצת מוזר לי שאני בכלל צריך להסביר למה אנחנו מתנגדים, אבל אני אסביר בכל אופן.
<מיכאל וינטראוב: השתלת מוח עצם זו אחת הפרוצדורות הכי מסובכות, הכי קשות והכי מורכבות ברפואת ילדים.
<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע עצום.
<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע רפואי.
<מיכאל וינטראוב: היא דורשת ידע סיעודי.
<מיכאל וינטראוב: זו פרוצדורה מסוכנת.
<מיכאל וינטראוב: זה תהליך שלוקח את הגוף של הילד עד הקצה, כדי לאפשר לו לחזור בחיים.
<מיכאל וינטראוב: את התהליך הזה אי אפשר לעשות בדרך שהיא קצת מקצועית או קצת מתפשרת.
<מיכאל וינטראוב: את התהליך הזה אפשר לעשות אך ורק בדרך הנכונה והטובה ביותר שיש.
<מיכאל וינטראוב: אין פשרות בהשתלות מוח עצם.
<מיכאל וינטראוב: חשוב לומר, מאד חשוב לומר, שאין בארץ באף מקום – יש בארץ 5 מחלקות שעושות השתלת מוח עצם בילדים – ברמב"ם, בשיבא, באיכילוב, בשניידר ובהדסה.
<מיכאל וינטראוב: אין אף מקום בארץ שבו ילדים נמצאים במחלקות של מבוגרים ואני משוכנע שמנהלי בתי חולים אחרים מתמודדים גם הם עם בעיות של תקציב וצורך להעלות פעילות.
<מיכאל וינטראוב: על נושא האימהות שמבקשות השתלה, אני תיכף אענה גם כן.
<מיכאל וינטראוב: אבל לעצם העניין המקצועי, גם האיגוד המקצועי להמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים, שיש לו את הסמכות להכשיר מומחים בתחום, הביע את עמדתו בסוגיה הזו באופן ברור.
<מיכאל וינטראוב: ילדים יושתלו אך ורק במחלקות של ילדים.
<מיכאל וינטראוב: יש שני מכתבים ממנהלות של מחלקות מקבילות אלי בארץ שהביעו את אותה עמדה.
<מיכאל וינטראוב: בשאלה המקצועית אין שאלה.
<מיכאל וינטראוב: ילדים הם לא מבוגרים קטנים.
<מיכאל וינטראוב: ילדים צריכים להיות מושתלים במערכת שבה ההשתלה מנוהלת 24 שעות ביממה על ידי מומחה להמטולוגיה-אונקולוגיה והשתלת מוח עצם בילדים, על ידי אחיות שרכשו הכשרה וניסיון בתחום, על ידי רוקח שמתמצה בילדים, עובדים סוציאליים שייתנו תמיכה לילדים ולהורים שעוברים משבר נורא.
<מיכאל וינטראוב: אי אפשר לאלתר בנושא הזה.
<מיכאל וינטראוב: אי אפשר לעשות את זה במחלקה שלא נבנתה לצורך העניין הזה.
<מיכאל וינטראוב: אז זאת הנקודה הכי חשובה ברמה המקצועית, כך אמרנו.
אלי אלאלוף: רק שאלה, ברשותך פרופסור.
אלי אלאלוף: לא הייתה שום התייעצות עד למסמך שקיבלת?
<מיכאל וינטראוב: שום דבר.
<מיכאל וינטראוב: במהלך חודש ספטמבר או אוקטובר, כשפגשתי את מר אורן לוי, המשנה למנכ"ל בנושא אחר, פנה אלי פרופסור רוטשטיין במסדרון ואמר לי – מיקי, יש לי תכניות גדולות לאותה רופאה במחלקה שלי.
<מיכאל וינטראוב: יש לי תכניות גדולות בשבילה מחוץ למחלקה שלך.
<מיכאל וינטראוב: אמרתי – פרופסור רוטשטיין, ראוי מאד שתזמין אותי לפגישה ותדבר איתי על התכניות האלה, קרוב לוודאי שתהיה להן השלכה גדולה על המחלקה.
<מיכאל וינטראוב: פרופסור רוטשטיין הסתובב והלך.
<מיכאל וינטראוב: לא שמעתי מאז שום דבר, חוץ ממסמך שכאמור הגיע אלי בטעות, שזו הייתה טיוטת מסמך עם פירוט איך תיבנה המחלקה האמורה.
<מיכאל וינטראוב: לא התייעצנו איתנו מעולם.
<מיכאל וינטראוב: עכשיו, יש פה שתי נקודות חשובות.
<מיכאל וינטראוב: אחת, יש פה את השאלה המקצועית.
<מיכאל וינטראוב: אין עליה עוררין מבחינתי ואני לא מכיר אף איש מקצוע שמערער עליה.
<מיכאל וינטראוב: יש פה עוד שתי נקודות מאד חשובות.
<מיכאל וינטראוב: אחת, לי מאד קשה לעבוד במוסד שבו ההנהלה לוקחת החלטה בתחום מקצועי כלשהו, החלטה קרדינאלית, ובוחרת לקדם דיון, החלטה, בלי להתייעץ עם אנשי המקצוע שיושבים אצלה בבית החולים.
<מיכאל וינטראוב: יש פה שישה רופאים מומחים, תעזבו אותי.
<מיכאל וינטראוב: יש פה חמישה מומחים מפוארים בתחום.
<מיכאל וינטראוב: תקראו להם, תשאלו מה היתרונות של ההחלטה, מה החסרונות שלה, מה החזקות שלה, מה החולשות שלה.
<מיכאל וינטראוב: תגידו שיש בעיה, אנחנו אלה שיודעים.
<מיכאל וינטראוב: מי עושה את כל ההשתלות בילדים בהדסה אם לא אנחנו?
<מיכאל וינטראוב: אני מאד מוטרד לעבוד במוסד שזה המודל הניהולי שלו, שאפשר לקבל החלטות קרדינאליות בלי להתייעץ עם המומחים.
<מיכאל וינטראוב: לא נעים לומר, בשבוע שעבר או לפני שבועיים, ישבנו שוב בחדר ההנהלה ופרופסור רוטשטיין – ישבו מולו ארבעה מומחים מהמחלקה שלי, שניים היו חסרים – אמר את המשפט הזה: אני מבין בהמטולוגיה-אונקולוגיה ילדים יותר מכל היושבים בחדר הזה.
<מיכאל וינטראוב: אני חרד לעבוד תחת השלטון הזה.
<מיכאל וינטראוב: אני חושב שהמומחים זה המומחים.
<מיכאל וינטראוב: תפקידה של ההנהלה לאסוף את המומחים, לשמוע את דעתם ואחרי זה לקבל החלטות.
<מיכאל וינטראוב: אני לא כופר בסמכותה של ההנהלה להחליט.
<מיכאל וינטראוב: אם תבוא אלי מחר פרופסור וילק ותציע לי לעשות איזה שהוא משהו חדש בהמטולוגיה, אני אשאל אותה, אני אתייעץ איתה.
<מיכאל וינטראוב: אם אראה איזה משהו לגמרי חדשני אני אבקש – למרות שאני סומך עליה בעיניים עצומות – עוד דעות.
<מיכאל וינטראוב: אני לעולם כמנהל לא אקבל החלטות בתחום שאני לא משוכנע במאה אחוז שאני האיש הנכון להחליט.
<מיכאל וינטראוב: יתרה מזאת, לדיון הזה אני אזמין אנשים שאני יודע שמתנגדים לדעתי.
<מיכאל וינטראוב: שיאתגרו את החשיבה שלי.
<מיכאל וינטראוב: שיגידו – מיקי, אתה טועה.
<מיכאל וינטראוב: מסיבות א' ב' וג' אל תקבל את ההחלטה הזו.
<מיכאל וינטראוב: לא אקרא רק לאנשים שמסכימים איתי.
<מיכאל וינטראוב: התהליך הזה לא נעשה מעולם ולא יראו פה אף מסמך ותיעוד של אף שיחה שהתנהלה, לא איתי ולא עם חמשת המומחים האחרים בנושא הקשה הזה, של העברת ילדים להשתלה במוח עצם מבוגרים.
<מיכאל וינטראוב: מעולם לא התקיים הדיון הזה.
<מיכאל וינטראוב: דבר שלישי, זה נעשה, זה היה במודל של ניהול.
<מיכאל וינטראוב: כך בעיני לא מקבלים החלטות.
<מיכאל וינטראוב: אבל מעבר לזה, זה נעשה מאחורי הגב שלי כמנהל מחלקה, מעל הראש שלי כמנהל מחלקה ומי שנושא בסופו של דבר באחריות לשלומם של הילדים זה אני ואי אפשר לקבל החלטות כאלה בלי להתייעץ איתי ועם עמיתי.
<מיכאל וינטראוב: זה היה התהליך: החלטה שגויה.
<מיכאל וינטראוב: צורת קבלת החלטות שגויה והחלטה מאחורי הגב שלנו.
<מיכאל וינטראוב: אז זה לעניין ההחלטה עצמה.
<מיכאל וינטראוב: עכשיו אני רוצה להגיד עוד משהו.
<מיכאל וינטראוב: במהלך התהליך הזה אנחנו ניסינו לדבר עם ההנהלה הרבה פעמים.
<מיכאל וינטראוב: הגשנו מסמכים, דיברנו בעל פה ותוך כדי התהליך הזה, שאומרים לנו שלא התקבלה החלטה, גויסו לצורך הדיון מושגים חדשים ברפואת ילדים.
<מיכאל וינטראוב: אחד מהם היה ילדים גדולים.
<מיכאל וינטראוב: ההנהלה הודיעה לנו במסמכים כתובים, שילדים גדולים יושתלו במחלקה להשתלת מוח עצם מבוגרים.
<מיכאל וינטראוב: אני לא רוצה להקשות על חברי הוועדה ולשאול אותם מה הוא לדעתם ילד גדול, אבל לדעת הנהלת הדסה זה הילדים מעל גיל 5.
<מיכאל וינטראוב: אני לא מכיר החלטה כזו באף מקצוע ברפואת ילדים בעולם.
<מיכאל וינטראוב: באף בית חולים, באף תת תחום לילדים.
<מיכאל וינטראוב: ילד בן 5 ויום הוא ילד.
<מיכאל וינטראוב: הוא כמו ילד בן 4, כמו ילד בן 3 וכמו ילד בן שנתיים.
<מיכאל וינטראוב: ההנהלה צרפה למושג הזה מושג חדש, שהיא קראה לו סטאטוס קוו.
<מיכאל וינטראוב: היא טענה שבהדסה מעולם השתילו ילדים במחלקה ההיא.
<מיכאל וינטראוב: זה נכון.
<מיכאל וינטראוב: זה חטא קדום של הנהלות הדסה לדורותיהן, שלא היה להן את הכוח הניהולי להפסיק אותו.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו הבענו התנגדות עקבית כל השנים לדבר הזה, כל פעם ששאלו אותנו.
<מיכאל וינטראוב: אני גם מוכן לשלוף מסמכים בנושא הזה.
<מיכאל וינטראוב: בשנת 2008 כתב ד"ר יובל וייס, מנהל הדסה דאז, ההנהלה שואפת להפסיק השתלות מוח עצם בילדים במחלקה של המבוגרים.
<מיכאל וינטראוב: לצערי השאיפה הזו מעולם לא מומשה.
<מיכאל וינטראוב: ועכשיו באה ההנהלה, ממציאה מושג חדש של ילדים גדולים, ממציאה את הסטאטוס קוו – אני נזהר כי אני יושב בכנסת.
<מיכאל וינטראוב: אתם בוודאי מבינים סטאטוס קוו טוב ממני.
<מיכאל וינטראוב: סטאטוס קוו זה מצב ששני צדדים הסכימו לקיים אותו בחוסר ברירה.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו מעולם לא הסכמנו לסטאטוס קוו הזה ואנחנו לא מסכימים לו גם היום.
<מיכאל וינטראוב: ילדים צריכים להיות מושתלים אך ורק במסגרת של רפואת ילדים, כמו שהם צריכים לקבל טיפול כזה בכל תחום אחר.
<מיכאל וינטראוב: זה לעניין הילדים הגדולים.
אלי אלאלוף: אדוני, יש לי שאלה, תרשה לי פרופסור וינטראוב.
<מיכאל וינטראוב: בבקשה.
אלי אלאלוף: אני מרגיש את הכאב שלך.
אלי אלאלוף: אני מרגיש את המקצועיות.
אלי אלאלוף: כולם אומרים עליך רק שבחים וזה כנראה מגיע לך.
אלי אלאלוף: אני שומע על הצוות שלך.
אלי אלאלוף: בנקודת המשבר הנוכחית, מה הפתרון שלך?
<מיכאל וינטראוב: אני כבר אגיע לפתרון, ברשותך, אדוני יושב הראש.
<מיכאל וינטראוב: ברפואה יכולים להיות חילוקי דעות.
<מיכאל וינטראוב: זה לא מתמטיקה ולא פיזיקה.
<מיכאל וינטראוב: יכולים להיות חילוקי דעות קשים ואני למדתי בתור מנהל, אני 16 שנה בתפקיד הזה, לקבל על עצמי גם לפעמים שאני לא יכול לעשות את כל מה שאני רוצה.
<מיכאל וינטראוב: אבל יש גם צד אחר.
<מיכאל וינטראוב: אני במקצוע שלי מקבל מההורים את הזכות להיכנס איתם לחדר להיות שותף למצוקה הנוראית ביותר ולטפל בילד החולה שלהם, שחייו בסכנה.
<מיכאל וינטראוב: ויסלח לי רועי שיושב פה בחדר, כי הוא ילד מטופל שלנו.
<מיכאל וינטראוב: אני לא אוהב לדבר על זה ליד הילדים.
<מיכאל וינטראוב: כשאני יושב מול ההורים, אין לי רק את הזכות שהוזמנתי להשתתף בתהליך.
<מיכאל וינטראוב: יש עליו חובה מוחלטת להסתכל להורים האלה בעיניים, וכשהם ישאלו אותי – מיקי, אם אתה שולח אותי למנתח הזה – הוא הכי טוב שיש?
<מיכאל וינטראוב: אם אתה אומר לי ללכת לעבור השתלת מוח עצם במקום ההוא, זה הכי טוב שיש?
<מיכאל וינטראוב: והתשובה שאני וכל אחד מחמשת האנשים האלה שיושבים בחדר נותנים, באה אצלנו ממקום כאילו שאלו אותנו על הילד שלנו.
<מיכאל וינטראוב: ואני לעולם לא אסכים, בגלל שום פשרה, ולא חשוב מה יקראו לה – כספית, ארגונית, מערכתית – בנקודה הקשה הזו לעשות פשרות, כי אני לא אוכל להסתכל להורים בעיניים לעולם.
<מיכאל וינטראוב: בנושא השתלות מוח עצם – זאת פשרה.
<מיכאל וינטראוב: לא יעזור שום דבר.
<מיכאל וינטראוב: זמנית, קשורה לבינוי, השד יודע מה.
<מיכאל וינטראוב: זאת פשרה ואני לא יכול מול מצפוני לעשות פשרות בנושא הזה.
<מיכאל וינטראוב: ואתה שואל אותי למה הגענו למצב הזה?
אלי אלאלוף: אני חוזר על השאלה, פרופסור וינטראוב.
אלי אלאלוף: מה ההצעה היום לפתרון בעיניך.
<מיכאל וינטראוב: אני לא רוצה לדבר רק על היום, סליחה.
<מיכאל וינטראוב: אני רוצה לחזור אחורה.
<מיכאל וינטראוב: מה-15 בנובמבר, אנחנו מנהלים משא ומתן נמרץ עם הנהלת הדסה ולא קיבלנו פעם אחת תשובה לשאלה הזו.
<מיכאל וינטראוב: ההנהלה התבצרה בעמדה שלה, טענה בתוקף שיש ילדים גדולים, שיש סטאטוס קוו.
<מיכאל וינטראוב: לצערי הרב, בדיעבד היום, באיזה שהוא שלב, שילבנו בדיון הזה את הצרכים שהמחלקה צריכה כדי להפסיק לעבוד בעומס הנורא שאנחנו עובדים בו.
<מיכאל וינטראוב: זה נושא חשוב, אבל זה לא היה הנושא העיקרי.
<מיכאל וינטראוב: במסמך שהגשנו להנהלה ב-15 בנובמבר 2016, לא נאמרה מילה לא על משרות, לא על תקנים, לא על שום דבר.
<מיכאל וינטראוב: דיברנו אך ורק על הנושא המהותי.
<מיכאל וינטראוב: המקום היחיד שהזכרנו את העומס היה שלא רק שהנהלת הדסה מתכננת להעביר את הילדים לעשות שם עוד השתלות, אמרנו להם, לתכנית שלכם אין ידיים ורגליים.
<מיכאל וינטראוב: אין מומחים בהדסה שיכולים לטפל בעוד 10 השתלות במקום אחר.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו קורסים.
<מיכאל וינטראוב: אנחנו עובדים 12 ו-14 שעות ביום, אנחנו לא מסוגלים לעשות יותר.
<מיכאל וינטראוב: וההנהלה ניסתה להלביש גם את התכנית הזו על הכתפיים האלה ואמרנו לא יקום ולא יהיה.
<מיכאל וינטראוב: אז זה לעניין הפתרון של אז.
<מיכאל וינטראוב: חשוב לומר עוד משהו .
<מיכאל וינטראוב: יש חילוקי דעות ויש רגעים מכוננים, שבהם אתה מבין שאתה לא יכול לדבר עם מי שעומד מולך.
<מיכאל וינטראוב: רגע כזה היה ב-31 בינואר 2017.
<מיכאל וינטראוב: קיבלתי הודעה מהנהלת בית החולים, שהחל מיום המחרת, ה-1 בפברואר, ההנהלה קובעת שמעכשיו יהיה תור חדש של כוננים בהשתלת מוח עצם.
<מיכאל וינטראוב: למי שלא מצוי, בבית חולים יש תורן.
<מיכאל וינטראוב: זה רופא צעיר, בדרך כלל בהתמחות, שמקבל את האחריות על החולים מארבע אחרי הצהריים ועד שמונה בבוקר.
<מיכאל וינטראוב: כל תורן בבית חולים מגובה בכונן, זה רופא מומחה לתחום.
<מיכאל וינטראוב: הוא למעשה הבן אדם שאחראי על שלומם של החולים בלילה.
<מיכאל וינטראוב: איתו התורן מתייעץ על כל שאלה רפואית שעולה, בין טלפון ובין שהכונן יצטרך לבוא.
<מיכאל וינטראוב: ותאמין לי שחמשת הרופאים שיושבים פה לצידי באים הרבה בכוננויות בלילה לבית החולים.
<מיכאל וינטראוב: אני קיבלתי מבית החולים מכתב שבו נאמר שהחל מלמחרת – ה-1 בפברואר – שימו לב להתראה – נקבע תור כוננים חדש של אנשים שיהיו אחראים על כל הילדים המושתלים ברחבי בית החולים –אצלנו ובמחלקת המבוגרים – ולמייל הזה צורפה רשימה של הכוננים לכל החודש.
<מיכאל וינטראוב: מתוך ארבעה כוננים ברשימה הזו, שלושה היו רופאים שאינם מומחים להמטולוגיה-אונקולוגיה והשתלות מוח עצם ילדים.
<מיכאל וינטראוב: אחת מהן, כף רגלה מעולם לא דרכה במחלקה שלנו.
<מיכאל וינטראוב: היא מעולם לא ראתה או טיפלה בילד מושתל ושני האחרים מומחים בתחומים משיקים באיזו שהיא צורה רחוקה לתחום שלנו.
<מיכאל וינטראוב: מעולם לא יכולים לעשות אצלי כוננות.
<מיכאל וינטראוב: עכשיו כתבנו מכתב חריף להנהלה.
<מיכאל וינטראוב: ציטטנו את חוזר המנכ"ל מתחילת שנת 2000 שקבע מה הוא כונן רפואי, על סמך אלפי פסיקות של בתי המשפט והתנאי הראשון להיות כונן רפואי זה מומחיות בתחום הרלבנטי.
<מיכאל וינטראוב: התנאי הזה לא התקיים במקרה הזה ואמרתי להנהלה – אני לא אתן לכונן הזה להיכנס למחלקה ואמרתי למי שכתב לי את המייל, שבמקרה היה מנהל אגף הילדים, אבל אין לי ספק שהמייל הזה הוצא על דעתה של ההנהלה – שאני מבקש ממנו לבוא ב-1 בפברואר למחלקה בשעה ארבע אחרי הצהריים, כשמתחילה הכוננות, להיכנס לחדרים של הילדים המושתלים, לעמוד מול ההורים.
<מיכאל וינטראוב: להגיד שלום, אני מנהל אגף הילדים.
<מיכאל וינטראוב: הרופאה הזו היא הרופאה הכוננית שאחראית על הילדים שלכם עד מחר בבוקר ואלה כישוריה לצורך התפקיד.
<מיכאל וינטראוב: אחרי שעתיים המייל הזה נמשך יחד עם התור.
<מיכאל וינטראוב: אבל השאלה בעיני איננה שאלה משפטית, אני מצטער.
<מיכאל וינטראוב: אני באותו יום - כמו שאמר ד"ר פלד במכתב ההתפטרות שלו - נסדק האמון שלי במקבלי ההחלטות בהדסה.
<מיכאל וינטראוב: מי שמוכן לקבל החלטה כזו ואי אפשר לבחול פה במילים - שמסכנת באופן ישיר את חיי הילדים.
<מיכאל וינטראוב: אם נאמר לי במייל הזה – אני מבקש שתביא את דברי לידיעת הצוות הרפואי והסיעודי במחלקה.
<מיכאל וינטראוב: זאת אומרת הציפייה ממני הייתה שאני אבוא לאחות שעובדת במשמרת ערב ולתורן ואגיד לו – הרופאה הזו, שאתה ואת ואני יודעים שאין בינה ובין השתלות מוח עצם שום דבר, היא אחראית עליכם עכשיו עד הבוקר; ושאני בתור מנהל המחלקה גם משלים עם זה.
<מיכאל וינטראוב: כשמישהו מוכן לעשות דבר כזה, לא משנה מה האג'נדה שלו - ראויה ככל שתהיה - להציל את הדסה, אין לי מושג - זה היה מעשה שמבחינתי - - -
אלי אלאלוף: פרופסור וינטראוב, ברשותך, קשה לי להפסיק אותך, כי כל מילה היא קשה ומרשימה ואני בטוח שהיא מתבססת רק על עובדות, אבל אני רוצה להתקדם.
אלי אלאלוף: אני רוצה לעזור לכם.
<מיכאל וינטראוב: אז הנה, יש לי רק עוד נקודה אחת, שחשוב לי לומר, כי אתה שאלת אותי - - -
אלי אלאלוף: אנחנו רוצים, פרופסור וינטראוב - - -
<מיכאל וינטראוב: רק רגע, אבל זה חשוב.
<מיכאל וינטראוב: אני צריך - - -
אלי אלאלוף: אמרתי, כל מילה שלך היא מאד חשובה.
<מיכאל וינטראוב: לא, לא, אני גמרתי לדבר על העניין המקצועי.
<מיכאל וינטראוב: אתמול ב-YNET אמר פרופסור רוטשטיין את המילים הבאות.
אלי אלאלוף: לא, לא, פרופסור וינטראוב, סליחה.
<מיכאל וינטראוב: כשבאה אלי אמא - - -
אלי אלאלוף: לא, לא, יש לי בקשה.
אלי אלאלוף: אני מאד גס עם הסמכויות שלי, אבל יש לי סמכות אחת והיא לבקש להתייחס גם לצורך שלנו לעזור לך.
<מיכאל וינטראוב: אוקיי.
אלי אלאלוף: אנחנו מבקשים שתגיע לנקודה שאני באמת מבקש, תענה עליה, כי לדעתי היא חשובה ואני בטוח שהחברים, כדי לפתח את הדיון, כדי שנגיע לסיכום, שהרגשנו שאנחנו באנו לקדם אתכם, לעזור לכם להתקדם.
אלי אלאלוף: מה הפתרון היום, לאור כל מה שאתה אומר.
<מיכאל וינטראוב: הפתרון היחיד הוא – אנחנו הגשנו מכתבי התפטרות אישיים – אנחנו עם ההנהלה הזו לא יכולים לעבוד בשום פנים ואופן.
<מיכאל וינטראוב: ההתפטרות הזאת אינה קולקטיבית, כמו שניסתה ההנהלה להצהיר בתקשורת.
<מיכאל וינטראוב: יש פה שישה אנשים, הם לא ברווזים שרצים אחרי אמא מיקי ברווזה.
<מיכאל וינטראוב: כל אחד מהם כתב מכתב אישי מנוסח להפליא - אני מוכן להשאיר לכם אותו - שהסביר מדוע מה שקרה בארבעה החודשים האחרונים – הזמן לא עמד מלכת.
אלי אלאלוף: אז מה עושים מחר בבוקר?
<מיכאל וינטראוב: אז אני אסביר מה עושים בבוקר.
<מיכאל וינטראוב: קודם כל אתמול ב-YNET אמר פרופסור רוטשטיין את המילים הבאות:
<מיכאל וינטראוב: במחלקה להמטו-אונקולוגיה ילדים יש ארבע מיטות השתלה בלבד ואני לא יכול לעמוד מול אמא, שרופא אמר לה שהוא לא יעשה לילד שלה השתלה כי אין לו מיטה.
<מיכאל וינטראוב: מכאן כל אדם בר דעת מבין שששת האנשים שאני מייצג אותם פה ויושבים פה בחדר, הם קשי לב ורעים והם כדרך שבשגרה שולחים אמהות בוכות עם ילד על הכתפיים ומונעות מהילד הזה את ההשתלה.
<מיכאל וינטראוב: אז קודם כל בואו נדבר על העובדות.
<מיכאל וינטראוב: בהדסה, הצוות הזה - - -
אלי אלאלוף: אני מבקש ממך, פרופסור וינטראוב - - -
אורלי לוי אבקסיס: יש ילדים עכשיו - - -
אלי אלאלוף: לא, לא, סליחה.
אורלי לוי אבקסיס: אחרי ההשתלה במחלקה שלו שיישארו מחר בלי שום רופא?
איילת נחמיאס ורבין: לא, ההתפטרות תפעל מיוני.
אלי אלאלוף: אני מבקש, פרופסור וינטראוב, תגיד לי, כדי שזה יהיה מעשי – ההצעה לפתרון שלך למשבר הזה.