GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
<שלמה גור: לאלה שעדיין ממשיכים לגור בביתם אנחנו מסבסדים שירותים נוספים, כמו ביקורים במרכזי יום, בקהילות תומכות, הכל כדי לאפשר פעילות סוציאלית וחברתית למי שממשיך לגור בביתו.
<שלמה גור: אנחנו שותפים במימון בנייה ושיפוץ של דיור מוגן בסדרי גודל משמעותיים.
<שלמה גור: יש גם שיפוץ ושדרוג של מחלקות בבתי חולים לניצולים שכבר לא יכולים ונזקקים.
<שלמה גור: מדובר על מחלקות גריאטריות ומחלקות פנימיות בבתי החולים.
<שלמה גור: זה מאפשר חיים בכבוד לאותם ניצולים.
<שלמה גור: הדגש הגדול זה אותם אנשים שחיים בבית או במוסדות ברווחה.
<שלמה גור: כל זה נעשה בשיתוף פעולה הדוק בין האוצר ובינינו.
<שלמה גור: אני יכול לומר שאני יודע כל פרט שהרשות עושה, כדי שלא יהיה מימון כפול ומה שאנחנו עושים ישלים אחד את השני.
טלי פלוסקוב: תודה על הפעילות הנפלאה שאתם עושים, אנחנו מדגישים את זה בכל מקום.
<אבי רוזנטל: יש עוד נושא שהתווסף לנושא של זכויות, וזה הנושא של תגמולים חודשיים מפולין לניצולים ילידי פולין.
<אבי רוזנטל: מדובר על רנטה או תגמול חודשי של 400 זלוטי, שזה בערך 100 דולר בחודש.
<אבי רוזנטל: עד היום טיפלנו ב-4,000 כאלה.
<אבי רוזנטל: חצי מהם מקבלים.
<קריאה: אני מבקש מכם לעשות את אותו דבר לניצולים של רומניה.
<צביה גולדשמידט: מגיל 4 עד גיל 8 הייתי במחנה ריכוז בטרנסניסטריה.
<צביה גולדשמידט: זה היה גטו.
<צביה גולדשמידט: אני מקבלת מהאוצר גמלה חודשית.
<צביה גולדשמידט: פניתי אליהם בקשר לשיניים.
<צביה גולדשמידט: הם אישרו לי על עצבים ועל אוסטאופורוזיס.
<צביה גולדשמידט: קיבלתי 39% נכות.
<צביה גולדשמידט: בגיל 22 התחלתי לאבד את השיניים.
<צביה גולדשמידט: אחרי 3 שנים איבדתי את כל השיניים למטה.
<צביה גולדשמידט: שלחו אותי לרופא בתל אביב כדי שייתן חוות דעת.
<צביה גולדשמידט: הייתי בת 49 כשעשו לי את הפרוטזות השניות.
<צביה גולדשמידט: הרופאים שעשו לי את הפרוטזות הראשונות כבר מזמן לא קיימים.
<צביה גולדשמידט: יש לי את הגשר הראשון שעשיתי בגיל 23.
טלי פלוסקוב: הם היו מוכנים לממן לך את הטיפול?
<צביה גולדשמידט: לא.
<צביה גולדשמידט: זה היה כדי להעלות לי את אחוזי הנכות.
טלי פלוסקוב: על בסיס זה החליטו מה אחוז הנכות שלך.
<צביה גולדשמידט: כן.
<צביה גולדשמידט: הוא אמר שמוכנים להכיר רק ב-5 שיניים.
<צביה גולדשמידט: אחרי שאמרתי שאיבדתי את כל השיניים בגיל כזה צעיר, שלחו אותי עוד פעם לאותו רופא.
טלי פלוסקוב: את מבקשת שייתנו לך אחוז נכות יותר גבוה.
<צביה גולדשמידט: אני רוצה אחוזי נכות על כל השיניים.
<קריאה: הסיוע המשפטי החינמי מטפל במקרים כאלה.
<צביה גולדשמידט: הם דורשים אישורים ממקודם.
<צביה גולדשמידט: איפה אני יכולה להשיג?
<עפרה רוס: הכרה בכל מחלה, בכל דבר צריכה להיות קשורה לשואה, זה החוק.
<עפרה רוס: ההכרה צריכה להיות קשורה לשואה, לכן גם הרופא שבדק אותך שאל אם יש מסמכים מהתקופות הכי מוקדמות שיש לך.
<עפרה רוס: הוא רצה לעזור לך.
<עפרה רוס: אין לי כרגע את החומר כדי שאוכל להתייחס.
<עפרה רוס: ממה שאני מבינה ממך, לגבי ה-5 שיניים היה חומר שיכלו לייחס לשואה.
<עפרה רוס: את יתר הדברים הוא לא יכול היה לייחס.
<עפרה רוס: אני מוכנה לקבל את המקרה על-מנת לבדוק אותו.
<צביה גולדשמידט: בגיל 25, אחרי 3 שנים שנפלו לי השיניים הראשונות, היה לי כבר גשר למטה.
<צביה גולדשמידט: הסברתי לרופא, אבל זה לא עזר.
<שרי ורדי: כמו שעפרה אמרה, צריך לבדוק קשר סיבתי.
<שרי ורדי: הסיוע המשפטי עוזר לניצולים למצוא את המסמכים המתאימים על מנת להוכיח את הקשר הסיבתי.
<שרי ורדי: כמובן שיש מקרים שלא ניתן למצוא.
<שרי ורדי: אנחנו מזמינים תיקים רפואיים בבתי חולים, בקופות חולים.
<עפרה רוס: אני אעקוב אחר זה שהם יחפשו לך את המסמכים.
<מרים גרייבר: אני רוצה להודות לרשות, לכל האנשים ולשרי.
<מרים גרייבר: אני מפנה אליה דברים מאוד ייחודיים, היא באמת עוזרת.
<מרים גרייבר: אני מאוד מודה להם.
<מרים גרייבר: בנוגע לניכויים, קולט ואני באותו ראש.
<מרים גרייבר: אני מבקשת ממך, חברת הכנסת פלסקוב, שתדברי עם שר הבריאות.
<מרים גרייבר: שר הבריאות בקדנציה הקודמת שלו העלה את הנושא של איך להעלות את הסיעוד לכל האנשים.
טלי פלוסקוב: רפורמה ידועה.
<מרים גרייבר: זה לא רק היה פותר הרבה בעיות לניצולי השואה, זה היה פותר לכולם.
<מרים גרייבר: אני חושבת שכדאי לדבר על זה.
<מרים גרייבר: אנחנו נותנים שירות ל-4,000 איש.
<מרים גרייבר: אנחנו עובדים עם עמותת אביב.
<מרים גרייבר: אנחנו מביאים אותם לכל סניף שיש לנו.
<מרים גרייבר: זה דבר שאנשים יכולים ללמוד מאיתנו.
<מרים גרייבר: בנוגע לוועידת התביעות, אנחנו באמת בשיתוף פעולה מצוין איתם.
<מרים גרייבר: אם בן אדם מקבל קצת יותר כסף, הביטוח הלאומי מוריד ממנו שעות.
<מרים גרייבר: הוא לא יכול ללכת למעון יום 3 פעמים בשבוע, רק יומיים בשבוע.
<מרים גרייבר: ביקשתי מוועידת התביעות להוסיף להם את היום הזה.
טלי פלוסקוב: אנחנו נוציא פנייה מהוועדה.
<מרים גרייבר: אנשים ממש חיים את העובדה שהם יכולים ללכת למעון יום, לדבר עם אנשים, לקבל ארוחת צהריים, ארוחת בוקר.
<מרים גרייבר: זה מאוד מאוד עוזר.
טלי פלוסקוב: אני רוצה לברך אותך על הפעילות שלך.
<דורית בליטנטל: טלי, כשתהיי במרכז השלטון המקומי, תצייני בפני ראשי הערים ומי שיימצא שם את העובדה שמיצוי זכויות זה גם טיפול נפשי.
<דורית בליטנטל: "עמך" הוא המרכז הישראלי לטיפול נפשי בניצולי השואה ובבני הדור השני.
<דורית בליטנטל: אנחנו מקבלים עזרה בלתי רגילה מהרשות לניצולי שואה, מעפרה רוס.
<דורית בליטנטל: יש 15 סניפים ברחבי הארץ.
<דורית בליטנטל: בהסתכלות שלי כחברת ועד מנהל, לא כל האנשים יודעים שזכותם לקבל טיפול נפשי.
טלי פלוסקוב: אני ראיתי את הפעילות המאוד מבורכת שלכם.
טלי פלוסקוב: אני יודעת שבזכות
טלי פלוסקוב: כם יש הרבה אנשים שמקבלים אחוז נכות יותר גבוה.
טלי פלוסקוב: כל הכבוד לכם על הפעילות שאתם עושים.
<ראובן מוזר: רציתי להעלות 3 נושאים.
<ראובן מוזר: אחד מהם הוא הנושא של ועדת רפואיות.
<ראובן מוזר: חסרות ועדות רפואיות בפריפריה.
<ראובן מוזר: אנשים צריכים להגיע למקומות מרוחקים.
<ראובן מוזר: זה לפעמים מהווה בעיה קשה לאנשים בני 80 ומעלה.
<ראובן מוזר: אמנם הוועדות הרפואיות נותנות אחוזי נכות, אבל כשהן מגיעות ל-39,49 וכו', הן עושות ברקס כדי לא לעבור למדרגה הבאה.
<ראובן מוזר: זה מוציא מהדעת הדבר הזה.
<ראובן מוזר: צריך לעשות סטטיסטיקה כדי לראות אם זו לא מגמה.
<ראובן מוזר: זה מעצבן.
טלי פלוסקוב: אנחנו נבדוק.
<ראובן מוזר: אני מאמין ש"טייס אוטומטי" אמור לפתור את הבעיה הזאת.
<ראובן מוזר: הייתי מבקש לעשות רביזיה משמעותית בהנחה של הארנונה.
<ראובן מוזר: ההנחה בארנונה נשחקה לנו.
<ראובן מוזר: רשויות מקומיות המציאו כל מיני דברים חדשים, למשל שטחים ציבוריים, פחי אשפה.
<ראובן מוזר: האחוז שאנחנו מקבלים בשביל הנחה לארנונה הולך ומצטמצם, הולך ונשחק.
<ראובן מוזר: אני חושב שההנחה צריכה להיות הנחה ברורה של אחוז, או לחלופין, להעלות את אחוז ההנחה.
<ראובן מוזר: היום נותנים על 70 מטר ראשונים.
<ראובן מוזר: שייתנו לנו על 120 מטר ראשונים.
<ראובן מוזר: אני חושב שצריכה להיות רביזיה בהנחה בארנונה.
<יששכר אלבורן: גם אני מודה על כל מיני שיפורים.
<יששכר אלבורן: הזכירו פה את העלאה מ-1800 ל-2200 לכל אלה שהוכרו עם 25% נכות.
<יששכר אלבורן: הסכומים לאחוזים יותר גבוהים לא טופלו מאז 2008.
<יששכר אלבורן: אמנם הסכום האלטרנטיבי, שזה האחוז שנקבע לך כפול סכום מסוים, מידי פעם עולה, אבל כאשר התבוננתי בקשר בין הסכומים הלינאריים ראיתי שיש אנומליה.
<יששכר אלבורן: שלחתי העתק אלייך, אני מקווה שתמצאו לנכון לבדוק את הדברים ובמידת הצורך לתקן את מה שצריך לתקן.
<מאיר כחלון: אני רוצה לברך את יושבת-ראש הוועדה על העבודה הנהדרת שהיא עושה.
<מאיר כחלון: אני רוצה להודות לאוצר ולרשות בראשותה של עפרה והצוות.
<מאיר כחלון: אני פוגש אותם, רואה אותם, שומע אותם.
<מאיר כחלון: היחס שלהם יוצא מן הכלל.
<מאיר כחלון: יש את הנושא של הפער בין אלה שהם מתחת ל-38% לאלה שהם מעל.
<מאיר כחלון: כשהתקבלה החלטה להוסיף כסף, אלה שמתחת ל-38% קיבלו 2,020 במקום 1,840.
<מאיר כחלון: את הסכום הזה קיבלה רק הקבוצה הזאת.
<מאיר כחלון: הקבוצה שהיה לה 39, 50 או 40 לא קיבלה שום תוספת.
<מאיר כחלון: האוצר עשה בדיקה.
<מאיר כחלון: מאחר והנושא לא הובא לדיון כדי לקבל החלטה לשנות, אין לעפרה כסף מאיפה לשלם.
<מאיר כחלון: אני מבקש מהוועדה שיאשרו את התוספת של 400 שקל לכולם.
<מאיר כחלון: אני יודע שוועדת התביעות עובדת בשיתוף פעולה עם האוצר, אבל יש פה קיפוח גדול מאוד בנושא של אלה שלא למדו והיו צריכים לקבל את מה שמגיע להם.
<מאיר כחלון: באלה שהיו במסתור לא הכירו, הם קיבלו כולם תשובות שליליות.
<יששכר אלבורן: זה לא נכון, אני קיבלתי.
<מאיר כחלון: יש כאלה שקיבלו.
<צילה ריבקין: ב"עמך" בחיפה יש המון מדרגות, אני בקושי עולה.
<צילה ריבקין: אין שם גם חשמל.
<צילה ריבקין: זה דבר מאוד חשוב.
<אברהם שנרפולסקי: בשנתיים האחרונות יושבת-ראש ועדת המשנה, טלי פלסקוב, ומשרד האוצר עשו לא מעט למען ניצולי השואה, במיוחד למען אסירים במחנות ריכוז, אבל עדיין קיימות בעיות קשות בקרב פליטי השואה.
<אברהם שנרפולסקי: יש אי שוויון בסיוע לקבוצות של פליטי השואה.
<אברהם שנרפולסקי: פליטי השואה שעלו ארצה לפני 1953 מוגדרים כנכי רדיפות הנאצים.
<אברהם שנרפולסקי: הם מקבלים סיוע חודשי בסכום שמותאם לאחוז הנכות שלהם.
<אברהם שנרפולסקי: אלה שעלו ארצה אחרי 53 מקבלים רק מענק שנתי, שזה יוצא כ-300 שקל בחודש.
<אברהם שנרפולסקי: בזה אנחנו רואים אי שוויון.
<אברהם שנרפולסקי: הדבר השני, חוסר דיור ציבורי.
<אברהם שנרפולסקי: כמה אלפי ניצולים מחכים כ-20 שנה לקורת גג.
<אברהם שנרפולסקי: יש אי שוויון בסיוע לשכר דירה.
<אברהם שנרפולסקי: דיירי הוסטלים משלמים כ-8%, 9% מההכנסות שלהם.
<אברהם שנרפולסקי: דיירי מקבצי דיור משלמים פחות מ-20% מההכנסות שלהם.
<אברהם שנרפולסקי: אלה שברשימות של משרד העלייה והקליטה משלמים יותר מ-70% מהקצבאות שהם מקבלים מביטוח לאומי.
<אברהם שנרפולסקי: צריך לתקן את כל הבעיות האלו.
טלי פלוסקוב: אני רוצה להודות לרשות לזכויות ניצולי השואה על העבודה הנפלאה שהם עושים.
טלי פלוסקוב: שמענו את זה היום לא רק מניצולי שואה, לא רק מחברי כנסת, שמענו את זה גם מהארגונים.
טלי פלוסקוב: מהארגונים לקבל פרגונים זה לא פשוט.
טלי פלוסקוב: יישר כוח על העבודה הנפלאה שאתם עושים.
טלי פלוסקוב: אני יודעת שיש לנו עוד הרבה עבודה ביחד.
טלי פלוסקוב: ביחד נקדם הצעות חוק שמטיבות עם ניצולי שואה.
טלי פלוסקוב: אני הגשתי הצעת חוק שנותנת לניצולי שואה אפשרות לנסיעת חינם בתחבורה ציבורית.
טלי פלוסקוב: זה קורה בהרבה מדינות בעולם.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שבמדינת ישראל זה לא יהיה.
טלי פלוסקוב: הצעת חוק כזו הוגשה, היא עכשיו בהנחה.
טלי פלוסקוב: היא לא זולה, מדובר על סדר גודל של 48 מיליון שקל.
טלי פלוסקוב: אני מאוד מקווה שנצליח לגייס את הכסף הזה, זה מאוד מאוד חשוב.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שיש לנו ניצולי שואה שאין להם קורת גג.
טלי פלוסקוב: רבותיי, כשאני שומעת מאישה בת 85 שאומרת לי שהיא שוב צריכה לעבור דירה עם בעלה שיושב בכיסא גלגלים, הלב שלי נקרע.
טלי פלוסקוב: אני חושבת שהמדינה חייבת לתת עדיפות לניצולי שואה.
טלי פלוסקוב: לא עדיפות של 10%, עדיפות של 100%.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שמדינת ישראל לא תדאג לקורת גג לניצולי השואה.
טלי פלוסקוב: הם מספיק סבלו בשנים ההן.
טלי פלוסקוב: כאן הם צריכים לחיות בכבוד.
טלי פלוסקוב: כנ"ל לגבי סיוע בשכר דירה.
טלי פלוסקוב: לא ייתכן שעל כסף שהמדינה משלמת לניצולי שואה כדי שיוכלו להתקיים בכבוד, הם יצטרכו להוסיף עוד כסף כדי לשכור בית לעצמם.
טלי פלוסקוב: לא יכול להיות שהמדינה ככה מפקירה אותם.
טלי פלוסקוב: אגב, אנחנו מדברים על הפקרה של עשרות שנים, על אנשים שיותר מ-20 שנה מחכים לדיור ציבורי.
<מרים גרייבר: יש גם אנשים מהמעגל הראשון שעוד מחכים.
טלי פלוסקוב: אני יודעת שהאנשים מהמעגל הראשון מקבלים 10% יותר בסיוע לשכר דירה, אבל מה זה 10%?
טלי פלוסקוב: המדינה צריכה לממן להם את הדיור.
טלי פלוסקוב: אם אין אפשרות לבנות ולספק להם דיור ציבורי, תשלמו להם שכירות.
טלי פלוסקוב: כל חטאם של האנשים האלה היה שהם היו יהודים.
טלי פלוסקוב: אנחנו צריכים לדאוג להם.
טלי פלוסקוב: אני לגמרי מתחברת לבקשה להגדלת התקרות לפי אחוזי הנכות.
טלי פלוסקוב: דיון בנושא של בריאות לניצולי שואה זה נושא מאוד חשוב.
טלי פלוסקוב: אני אהיה מוכנה לקיים דיון בוועדת המשנה בנושא הזה.
טלי פלוסקוב: לגבי הנחות ארנונה, אני מוכנה לבדוק את הנושא הזה.
טלי פלוסקוב: אני קצת אכנס לעומק בנושא של הארנונה.
טלי פלוסקוב: אני לא מבינה למה ניצולי שואה בגיל 85, 90 צריכים לעבור את הוועדות הרפואיות המשפילות האלו.
טלי פלוסקוב: אם יש המלצה של רופא משפחה שהאדם זקוק לעזרה, זה צריך להיות מספיק כדי שהאדם יקבל את העזרה הזאת.
טלי פלוסקוב: זה משהו שגם מונח על שולחן הממשלה.
טלי פלוסקוב: כל הרפורמה של שר הבריאות ליצמן תקועה.
טלי פלוסקוב: הרפורמה הזאת היא בשורה ענקית.
טלי פלוסקוב: אני יודעת שהשר ליצמן הכניס את זה להסכם הקואליציוני.
טלי פלוסקוב: אני מאמינה שהוא מאוד רוצה בזה.
טלי פלוסקוב: אני מכירה ברצון של השר להיות שותף בדיונים מהסוג הזה.
טלי פלוסקוב: יכול להיות שנוכל להזמין אותו לדיון בנוגע לבריאות של ניצולי שואה.
טלי פלוסקוב: אולי נקבל איזו שהיא בשורה נוספת מהשר.
טלי פלוסקוב: אני רוצה להודות לכל אלה שהגיעו לכאן.
טלי פלוסקוב: אני רוצה לאחל לניצולי השואה שלנו הרבה בריאות, אריכות ימים, תחזיקו מעמד.
טלי פלוסקוב: אני מאוד רוצה שכמה שיותר יזכו לכל מה שאנחנו משיגים במהלך העבודה שלנו.
טלי פלוסקוב: אני אומרת את זה גם בשם יושב-ראש הוועדה, אלי אלאלוף, שזה מאוד חשוב לו.
טלי פלוסקוב: אנחנו נמשיך לפעול במסגרת הוועדה למען ניצולי שואה.
טלי פלוסקוב: תודה רבה לכולם, הישיבה נעולה.
אלי אלאלוף: היום 16 בינואר 2017, י"ח בטבת התשע"ז, השעה 14:07.
אלי אלאלוף: היום יש לנו הרבה דיונים מעניינים והגענו גם כעת לנושא מעניין, נושא עובדי סיעוד בעת אשפוז של אנשים.
עמר בר-לב: אגיד איך הגעתי לסיפור הזה.
עמר בר-לב: העוזרת הפרלמנטרית הקודמת שלי, שיר סגל, סבא שלה נכנס לבית-חולים והוא היה סיעודי.
עמר בר-לב: פתאום התברר שאחרי שבועיים הזכות שלו לתמיכה סיעודית פגה.
עמר בר-לב: כמובן ברגע שזה קורה אז משפחות או אנשים בעלי אמצעים יכולים להמשיך לממן את עובד הסיעוד שעוזר להם גם מעבר לשבועיים האלה, אבל כרגיל לאנשים שהיכולת שלהם יותר מוגבלת והם בבית-חולים והם מוצאים את עצמם לא שבועיים בית-חולים אלא שלושה שבועות או משהו כזה, להתחיל עם כל הניירת, להיפרד מעובד סיעודי או עובדת סיעודית שליוו אותם אולי שנה-שנתיים, ואחרי זה לצאת מבית-החולים.
עמר בר-לב: שוב, אנחנו מדברים על אנשים סיעודיים מבוגרים, להתחיל לחפש מישהו שיחליף את עובד הסיעוד שעבד איתם זה סיפור קשה מאוד, וגם מבחינה סוציאלית הוא בעייתי מאוד.
עמר בר-לב: לכן באה הצעת החוק הזאת להאריך משבועיים ל-30 ימים.
עמר בר-לב: לא מדברים כאן על תקופה הרבה יותר ארוכה.
עמר בר-לב: אני לא בטוח ש-30 ימים מכסים את כל המצבים, אני בטוח שעדיין יש מצבים קשים, אולי אפילו קשים יותר שלא מכוסים אבל צריך להתקדם צעד אחר צעד.
עמר בר-לב: התיקון הקטן הזה בהצעת החוק הזאת יכול להביא מזור ולהקטין את הבירוקרטיה ובעיקר להקל על הרבה מאוד אנשים נזקקים, מבוגרים, שפעמים רבות מוצאים את עצמם לבד בגילאים האלה.
עמר בר-לב: כמובן אני שמח שהממשלה החליטה לאמץ את הצעת החוק הזאת.
אלי אלאלוף: אפשר להגיד פעמיים את המשפט הזה?...
עמר בר-לב: אפילו שלוש פעמים.
<אבנר עורקבי: מדובר על אנשים מעל גיל 67.
<שמעון בן יאיר: זה מתייחס גם למי שמקבל שירותים מיוחדים?
<רות פרמינגר: איך זה ממוקד מעל גיל 67?
<רות פרמינגר: כתוב פה בסעיף 227 "מבוטח".
<רות פרמינגר: אם אתם מגדירים "מבוטח" כמישהו מעל גיל 67 זה יכול להיות כל מבוטח.
<מיכל מזוז: אני מן המוסד לביטוח לאומי.
<מיכל מזוז: הסעיף הזה מתייחס לפרק י', רק לזכאי גמלת סיעוד.
<מיכל מזוז: הוא ספציפי לזכאים הללו.
<מיכל מזוז: זה לא מתייחס לזכאים אחרים.
אלי אלאלוף: אני רוצה לשאול, ברשותך גברת מזוז, למה זה לא יכול להיות גם לאחרים?
אלי אלאלוף: בלאו הכי זה לא עולה לאף אחד.
<מיכל מזוז: אני רוצה להזכיר, גמלת הסיעוד משתלמת לזקן שנמצא זכאי לאותה גמלה במסגרת הבית שלו.
<מיכל מזוז: חריג לכלל קובע שמבוטח שנמצא במוסד סיעודי או בבית-חולים סיעודי שיקומי לתשושי נפש אז הגמלה נשללת ממנו, וכך היה המצב, דרך אגב, גם ביחס לבתי-חולים כלליים עד לשנת 2010.
<מיכל מזוז: בשנת 2010 תוקן החוק וקבע, בדיוק מן הטעמים שציין חבר הכנסת בר-לב, שכאשר אדם מתאשפז בבית-חולים, לעתים לתקופה קצרה, אין מקום לשלול לו את אותה גמלה, גם מן הטעם שבאמת לעתים הוא עדיין זקוק לסיוע בכניסה לבית-החולים.
<מיכל מזוז: מדובר לעתים על תקופות קצרות שיוצרות איזו פגיעה ברצף הטיפולי עם המטפל.
<מיכל מזוז: לכן נקבע שכאשר אושפז אדם עד לתקופה של 14 ימים לא תישלל לו הגמלה ויישמר לו אותו רצף.
<מיכל מזוז: אנחנו מצאנו מהנתונים שנמצאים בפנינו וגם מפניות של מטופלים, אנחנו רואים שמשכי האשפוז התארכו במקצת.
<מיכל מזוז: אנחנו מבינים שכן יש צורך, שצריך לתת לו מענה במסגרת הטיפול בבית-החולים.
<מיכל מזוז: לכן חשבנו שנכון יהיה לקבוע מסגרת זמן של 30 ימים, שבתקופה הזאת לא תישלל לו הגמלה.
<מיכל מזוז: אני לא יודעת מה קורה בשר"ם, אם זה נשלל.
<מיכל מזוז: צריך לזכור שגמלת סיעוד לרוב ניתנת בעין.
<מיכל מזוז: זה מתכונת שונה לחלוטין.
<מיכל מזוז: אני כמעט בטוחה שזה לא נמצא שם.
<שמעון בן יאיר: אולי תבדקי את זה.
<מיכל מזוז: אבל הסעיף שאנחנו מדברים בו כרגע מתייחס רק לביטוח סיעוד ולכן זה לא רלוונטי.
אלי אלאלוף: טוב שנעביר את הסעיף הזה כי הוא יהיה תקדים שאפשר יהיה להתבסס עליו.
אלי אלאלוף: אתם יודעים שהמחלקות בבתי-החולים שמקבלות חולים סיעודיים לא משופעות בכוח אדם ולכן כאשר עובד הסיעוד נמצא שם הוא מקל על המערכת.
אלי אלאלוף: אני לא יודע למה זה צריך להיות 30 ימים.
אלי אלאלוף: ומה אם יהיה 40 ימים?
אלי אלאלוף: אני חושב שזה צריך להיות בהתאם לצורך ולשיקול הדעת, גם של המחלקה שמארחת את המטופל וגם של המטפל.
אלי אלאלוף: ההחלטה הזאת היא טכנית.
אלי אלאלוף: יש לי סיפורים אישיים לספר לך, אז זה היה יותר מ-30 ימים.
אלי אלאלוף: אז עשינו תורנות דודים ונכדים.
אלי אלאלוף: גם למאושפז זה נורא, תבינו את זה.
<מיכל מזוז: אני מבינה את הדברים שאדוני אומר.
<מיכל מזוז: לצערי כמעט לכל אחד מאתנו כאן יכול להיות סיפור אישי כזה או אחר.
<מיכל מזוז: יחד עם זאת, צריך לזכור שגמלת הסיעוד מטרתה אחרת.
<מיכל מזוז: המטרה שלה לא למלא חסרים שקיימים בבתי-החולים.
<מיכל מזוז: עדיין כאשר אדם מקרב אוכלוסיית הקשישים מאושפז בית-החולים צריך לספק לו שירותים בהתאם.
<מיכל מזוז: יחד עם זאת, שוב, אנחנו מבינים את הצורך, בעיקר בשימור של הקשר בין המטופל למטפל.
<מיכל מזוז: זה שיש צורך בטיפול מסוים שבית-החולים לא יכול- - -
אלי אלאלוף: מה יקרה אחרי 31 ימים?
אלי אלאלוף: הוא צריך להתחיל לחפש מישהו חדש?
אלי אלאלוף: את יודעת מה זה בשביל אדם שבסיעוד?
<שלמה נקווה: היא לא יודעת.
<שלמה נקווה: אם הייתה יודעת היא לא הייתה מעלה את זה.
<שלמה נקווה: הם צריכים לדעת פעם.
אלי אלאלוף: אם אין ברירה אעביר את ההצעה כפי שהיא אבל הייתי דוחה להתייעצות נוספת שלנו עם מנכ"ל הביטוח הלאומי ושיגידו גם אנשי משרד האוצר אם השיקול כלכלי.
אלי אלאלוף: מישהו בדק?
עמר בר-לב: דיברתי עם שר הרווחה לפני שאושר תקציב משרד הרווחה, לפני 4 חודשים.
עמר בר-לב: הוא אמר לי שהוא בעיקרון בעד אבל הוא יוכל לתת לי תשובה סופית רק אחרי שהוא יראה את התקציב הכולל שלו.
אלי אלאלוף: מה זה קשור לתקציב שלו?
אלי אלאלוף: זה התקציב של הביטוח הלאומי.
עמר בר-לב: אני אומר לך מה הוא אמר לי.
עמר בר-לב: אתה אולי בקי בדברים האלה יותר ממני.
אלי אלאלוף: לפעמים כדאי לבדוק מה ששרים עונים.
אלי אלאלוף: במקרה הזה התקציב לא שלו, הוא בביטוח הלאומי.
אלי אלאלוף: אמנם יש לו אחריות מיניסטריאלית.
<מיכל מזוז: ארצה שהגורם המקצועי מן המוסד לביטוח לאומי יתייחס לנתון ולמה קבענו דווקא 30 ימים.
<רבקה רוזנברג בושם: אני מנהלת תחום סיעוד בביטוח הלאומי.
<רבקה רוזנברג בושם: אנחנו יודעים שיש 71,000 אשפוזים בשנה שאנחנו שולחים מטפלים, משלמים גמלת סיעוד.
<רבקה רוזנברג בושם: מתוכם כ-7,000 מאושפזים לתקופה ארוכה מ-14 ימים.
<רבקה רוזנברג בושם: היום אנחנו משלמים בשנה 55 מיליון שקלים עבור השירות בתקופת האשפוז וההערכה שלנו, של מינהל המחקר שלנו, שנצטרך בעקבות תיקון החוק להוסיף עוד 4 מיליון שקלים, זה נכון להיום.
<רבקה רוזנברג בושם: אנחנו חושבים ש-30 ימים יתנו מענה לרוב 7,000 הזקנים שמאושפזים יותר מ-14 ימים.
עמר בר-לב: כמה מאושפזים יותר מ-30 ימים?
<רבקה רוזנברג בושם: אין לנו מידע כזה.
<שמעון בן יאיר: לא הבנתי, איך מוסיפים 4 מיליון שקלים על משהו שאת בלאו הכי כבר נותנת?
<שמעון בן יאיר: את אומרת שאת צריכה להוסיף עוד 4 מיליון שקלים.
<שמעון בן יאיר: הרי זה כסף שבלאו הכי הוא היה מקבל אילו היה נשאר בבית ולא הולך לבית-החולים.
<שמעון בן יאיר: למה את מוסיפה?
<שמעון בן יאיר: מה פתאום את מוסיפה?
<רבקה רוזנברג בושם: כי המצב היום הוא שאני לא משלמת.
<שמעון בן יאיר: איך?
<שמעון בן יאיר: מה פתאום להוסיף?
<שמעון בן יאיר: זה נשמע לי מוזר מאוד.
אלי אלאלוף: ברור שזה עולה כסף.
<שמעון בן יאיר: זה עולה כסף בלאו הכי אם האדם נשאר בבית ולא הולך לבית-חולים.
אלי אלאלוף: כי עלות האשפוז יקרה יותר.
אלי אלאלוף: השרירות הזאת של 30 ימים כואבת.
אלי אלאלוף: אם אין ברירה נעשה את זה.
עמר בר-לב: אם אתה מוכן לדבר עם מנכ"ל הביטוח הלאומי ולנסות לשכנע אותו שזה יהיה 45 ימים או 60 ימים אני כמובן בעד, אם חיכינו עד עכשיו נחכה עוד, רק שזה לא ייפול בסוף בין הכיסאות ואז לא זה יקרה ולא זה יקרה.
אלי אלאלוף: יעל אגמון, נציגת משרד האוצר, עכשיו חזרת מלאת מרץ ורעיונות.
<יעל אגמון: אני רפרנטית ביטוח לאומי באגף התקציבים במשרד האוצר.
<יעל אגמון: 30 ימים, קודם כול כמובן שזה גם תקציבי, כלומר כל העלאה מעבר יש לה עלות תקציבית שלא נלקחה בחשבון.
<יעל אגמון: מאחר והצעת החוק הזאת התחילה להיות מקודמת לפני שעבר התקציב הכסף הזה נכלל בנומרטור, בתחזיות התקציב ארוכות הטווח שלנו.
<יעל אגמון: כל תוספת תקציבית מעבר לזה כמובן שאין לה מקור תקציבי ולפי החוק יש למצוא לה מקור תקציבי אם רוצים להגדיל את מספר הימים.
<יעל אגמון: זה בצד הכספי ואני שמה אותו לרגע בצד.
<יעל אגמון: מבחינה מהותית, באשפוז רגיל בבתי-חולים, כאשר קשיש מתאשפז אחרי זמן מה מעבירים אותו מן האשפוז במחלקה לבית-חולים גריאטרי וכאשר הוא עובר למוסד סיעודי של משרד הבריאות או לבית-חולים גריאטרי אוטומטית החוק כבר לא נותן לו את גמלת הסיעוד.
<יעל אגמון: כלומר, המהות של גמלת הסיעוד היא לתת לאדם אפשרות להישאר בביתו ולעזור לו להישאר בבית.
<יעל אגמון: ברגע שהוא יוצא מן הבית בעצם המדינה כבר משלמת.
אלי אלאלוף: אבל הוא לא יוצא מן הבית מבחירתו.
<יעל אגמון: אם הוא עובר לבית-חולים ויודעים שזה משהו זמני בשל איזו פגיעה שהוא ישתקם ממנה ויחזור לחיות בקהילה, בביתו או בבית דיור מוגן שבו הוא עצמאי, אז גמלת הסיעוד תמשיך להיות משתלמת.
<יעל אגמון: בעצם אנחנו נותנים פה איזו ארכה כדי לכסות את הרוב המוחלט של המקרים של אשפוז קצר כזה.
<יעל אגמון: מרגע שבית-החולים רואה שהאשפוז ארוך יותר ממילא רוב הסיכויים שהקשיש כבר לא יחזור לביתו ויגיע למוסד לאשפוז ארוך-טווח והגמלה תישלל ממנו.
<שמעון בן יאיר: בדיוק זאת השאלה.
<יעל אגמון: לכן 30 ימים זה מעין פשרה בין, מצד אחד, כן לאפשר לאנשים שמאושפזים בבית-חולים ואמורים לחזור לביתם לא לאבד את הגמלה ולהתחיל את כל התהליך מחדש, ומצד שני, לא ליצור מצב שבו באופן קבוע המוסד לביטוח לאומי מממן עלות של אחות, לצורך העניין, במחלקות בבית-חולים.
<יעל אגמון: זה מין איזון בין שני הדברים.
<שמעון בן יאיר: אולי אפשר לחשוב על אופציה, לקבוע שהגמלה הזאת תיפסק כל עוד הוא בבית-חולים אם יוחלט שהוא לא חוזר הביתה.
<שמעון בן יאיר: אבל אם אף אחד לא החליט שהוא לא חוזר הביתה את פשוט הופכת לו את החיים כי ברגע שהוא חוזר הביתה אין לו את אותו מטפל.
<שמעון בן יאיר: הרי לפני שהוא התאשפז בבית-החולים הוא קיבל גמלת סיעוד כי הוא זקוק ליותר השגחה וטיפול.
<שמעון בן יאיר: נכון?
<שמעון בן יאיר: זה ברור.
<שמעון בן יאיר: הוא צריך אותה גם בבית-החולים.
<שמעון בן יאיר: מה, תהיה לו אחות על הראש 24 שעות ביממה?
<יעל אגמון: על פניו בית-החולים אמור לספק.
<שמעון בן יאיר: הוא לא מספק, אנחנו יודעים את זה.
<יעל אגמון: אז תגיד: הבעיה היא לא בגמלת הסיעוד, הבעיה היא בבתי-החולים.
<שמעון בן יאיר: את לא יכולה להפיל את זה על הזקן.
<יעל אגמון: אני לא דנה לגופו של עניין, האם יש או אין חוסר במחלקות בית-החולים, אני לא נכנסת לשאלה הזאת.
<יעל אגמון: אני אומרת שבכל מקרה, בין אם יש חוסר במחלקות ובין אם אין חוסר במחלקות – ושוב, זה לא נושא הדיון ולא נושא הצעת החוק – לא יכול להיות שהמוסד לביטוח לאומי – אם אתה מדבר על הגרעון שלו ועל מצבו האקטוארי – יהיה זה שמממן את מחלקות האשפוז בבית-החולים.
<שמעון בן יאיר: הוא לא מממן את מחלקות האשפוז.
<שמעון בן יאיר: למה את מסובבת את זה?
<איה דביר: גמלת הסיעוד ככלל נועדה לסייע לקשישים בביצוע פעולות יום-יום בבתיהם, כשהם גרים בבתיהם.
<איה דביר: בבתי-חולים ההנחה היא שהמוסד הרפואי מספק מענה לביצוע פעולות היום-יום.
<איה דביר: ההגדרה פה נועדה לייצר את הגשר הזמני הזה שלא יוביל לחידוש התהליך לצורך בירור מחדש של הזכאות ואיתור מחדש של מטפל סיעודי לבן אדם שבאופן זמני נמצא בבית-חולים.
<איה דביר: אני לא אומרת שום דבר על 30 ימים לעומת 40 ימים.
<איה דביר: הממשלה הגיעה לאיזה סיכום והקצתה תקציב לקביעה של 30 ימים וזה פרק הזמן שנצבע.
<איה דביר: לעתים זה יהיה 40 ימים ולעתים זה יהיה אולי אפילו 50 או 60 ימים, אבל ההנחה היא שבזמן האשפוז במוסד לא נדרש הסיוע כי המוסד הרפואי מספק אותו.
<איה דביר: לכן בסופו של יום מחפשים מתכונת מוגבלת.
<איה דביר: גם אם נעלה ל-40 ימים תישאל השאלה מה קורה כשיש אשפוז של 41 ימים, וגם אם נעלה ל-50 ימים תתעורר אותה שאלה ביום ה-51.
<איה דביר: בסופו של יום החוק צריך לקבוע איזו אמת מידה שמתקפת הוראת מעבר זמנית, לפרק זמן זמני ומוגבל.
<איה דביר: לייצר איזה מנגנון של שיקול דעת פרטני אם כן או לא חוזרים – זה רעיון שאמנם בשנייה הראשונה מאוד מסבר את האוזן אבל בסופו של יום אל מול מערכות מוסדיות כמו הביטוח הלאומי קשה מאוד לתפעל אותו.
<איה דביר: הוא לא נשען על החלטה של רגולטור מוסמך שיכול לתת מענה.
<שמעון בן יאיר: אז שיהיה שנה.
<רות פרמינגר: אני לא מדברת על ארגון נפגעי פעולות עבירה, אני מדברת על נכים, על מבוגרים שזקוקים.
<רות פרמינגר: עובד הסיעוד שמסייע, תזכרו שהוא מסייע גם למשפחה.
<רות פרמינגר: אנחנו לא רוצים שתהיה נטישה של האדם הזה, גם כשהוא בבית-חולים, וזה לא בכיוון של לעזור לבית-החולים, זה לעזור לאדם עצמו לא להיות לבד, לא להיות נטוש.
<רות פרמינגר: מצד שני, גם למשפחה חסר עוד חלק שעוזר לה.
<רות פרמינגר: תזכרו שהרציונל היה גם לעזור למשפחה לא להתמוטט.
<רות פרמינגר: אם אנחנו לא רוצים שיינטשו אדם בבית-החולים, ואנחנו גם רואים כאלה שנוטשים אותם, אז תזכרו שזה גם עזרה למשפחה.
<רות פרמינגר: כשאת אומרת אחרי 30 ימים להתחיל את כל ההליך של חיפוש מסייעים, אחר-כך זה הרבה יותר מסובך, הרבה יותר יקר, גם למשפחה וגם למסייעים.
<רות פרמינגר: לכן אני חושבת שצריך קודם כול לחשוב על תקופה ארוכה יותר מ-30 ימים כי אני חושבת שזה ראוי.
<רות פרמינגר: זה משאיר את האדם במקום שיש לו מי שמסייע לו.
<רות פרמינגר: ודבר נוסף שהייתי רוצה להגיד, כאשר תבחרו את המועדים הייתי רוצה שאפשר יהיה לערער על המועדים שנקבעו בזמן הזה כדי שאפשר יהיה לגופו של עניין לסייע למשפחה ולאדם.
<שמעון בן יאיר: לקחת דווקא מזקנים?
<שמעון בן יאיר: קחו מעשירים, יש מספיק בארץ.
אלי אלאלוף: אני חושש שאם נבקש יותר מדי לא נקבל כלום.
אלי אלאלוף: אני בעד לאשר את ההצעה בשני תנאים.
אלי אלאלוף: אחד, שהביטוח הלאומי יערוך מעקב כדי לקבל את המספרים בצורה יותר ספציפית, יותר מדויקת, שנדע במה מדובר לגבי 6 החודשים הקרובים.
אלי אלאלוף: אם יש צורך נחזור לדיון בעוד 6 חודשים.
אלי אלאלוף: נדמה לי שהנתונים לא כל-כך "כבדים" ויש מקום לשפר.
<רות פרמינגר: רציתי להציע, אם יש לנו פה בעיה אחר-כך לאשר עובד סיעודי אולי אפשר, בכפוף לאישור שלכם, לתת איזה מסלול ירוק למי שאחר-כך רוצה לקבל אישור לעובד זר, שלא יעברו עוד פעם את הוויה דולורוזה הזאת.
אלי אלאלוף: זה לא אחריות שלהם.
<מיכל מזוז: ברגע שהוא ישתחרר מבית-החולים, עד 90 ימים הוא לא נדרש להתחיל את כל התהליך מחדש.