GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
שולי מועלם-רפאלי: שוב אני אגיד – זה נורא נורא חשוב לי, כמי שמכירה לעומק את העבודה של מערכת הבריאות ובאמת ברמה הכי אישית, להגיד פה - - - על שינוי מהותי בתפישת העולם הטיפולי הזה במשרד הבריאות והעבודה שלה, אני חושבת שכן צריך בשלב שבו אנחנו נמצאים להמשיך לחזק את ארגוני המגזר השלישי וגם להגיד מילת תודה גדולה, יהודית.
שולי מועלם-רפאלי: אני חושבת שזה לא ברור מאליו, כולנו פה תורמים ונתרמים אבל אין ספק שאנשים כמוך ואת זה מגדלור שכולנו בעזרת השם מקווים ללמוד ממנו.
אלי אלאלוף: בבקשה, חבר הכנסת נחמן שי.
נחמן שי: אני שמח שאתה מקיים את הדיון הזה ואתה מעלה את החשיבות של נט"ל ובכלל החשיבות של החוסן הלאומי לכנסת ולתשומת לבו של הציבור כי אנחנו מדינה, מה לעשות, שכל הזמן עוברת טראומות וזקוקה לטיפול.
נחמן שי: אם אפשר לעשות טיפול למדינה, הייתי מתחיל משם ואחר-כך פורט את זה לאזרחים.
נחמן שי: יש לי עוד כמה קליינטים.
נחמן שי: אני אומר – להתחיל ברמה הממלכתית ולהסביר קצת לכמה קברניטים מה המשמעות של החלטות שלהם ואיך הן מביאות אותנו ולאן.
נחמן שי: קודם כל, אני מתחבר לסיפא דבריה של שולי, אני רוצה להודות ליהודית על עבודה של שנים שהיא השקיעה גם בהקמת נט"ל וגם בהפעלה שלה.
נחמן שי: זה אחד הארגונים הכי חשובים שקמו במגזר השלישי, שנכנס לחזית שהלכה והתרחבה וזו היתה יוזמה פרטית לגמרי, אבל היא הפכה להיות לבעלת חשיבות לאומית ממלכתית וככה צריך להתייחס אליה היום.
נחמן שי: נכון שבמהלך השנים נכנסו עוד שחקנים וגם נכנסה עוד עזרה כספית, אבל מה לעשות שהביקוש פה, הביקוש לעזרה – עולה על ההיצע, זאת המציאות שאנחנו חיים בה.
נחמן שי: אין לי שום ספק שהמדינה אינה עושה מספיק ונשענת על העמותות האלה, זה ברור.
נחמן שי: בואו נשאל את עצמנו את השאלה הפשוטה: אילו לא היה נט"ל, אילו לא היו עמותות נוספות שמטפלות בנושא של חוסן וכדומה, מי היה עושה את העבודה?
נחמן שי: או שלא היו עושים אותה בכלל או שהמדינה היתה עושה אותה.
נחמן שי: או שהיא לא היתה עושה אותה, וזה הכי גרוע וזה מה שאני חושב שהיה קורה בסופו של דבר.
נחמן שי: המדינה פרקה מעליה אחריות והעבירה אותה בצורה ישירה או עקיפה.
נחמן שי: בוודאי, אני אראה לך את זה בעשרה תחומים אחרים גם כן, לשחקני המגזר השלישי, אין מה לעשות אני אומר לך, תאמיני לי אני מכיר את התהליך.
<בלה בן גרשון: אני מכירה רק את התחום שלי.
<בלה בן גרשון: אני חושבת שבתחום שלנו, זה קצת באמת לטעות, כי בואו לא נשפוך את התינוק עם המים.
<בלה בן גרשון: מה שנעשה בתחום הזה, מה שהמדינה הקימה, אני חושבת שחברי הכנסת אמורים להיות גאים במה שהמדינה הקימה בתחום של הטראומה.
<בלה בן גרשון: המדינה, לא העמותות.
<בלה בן גרשון: זה שיש לנו גם יחסי עבודה תקינים עם העמותות, זה מצוין.
נחמן שי: אני אשיב לגברת, שלפני כמה וכמה שנים, יותר מדי כבר, אני הייתי פעיל ועבדתי בארגון אמריקאי שהביא תרומות לישראל ואילולא הכספים שהם הביאו לארץ, המערך הזה לא היה קיים.
נחמן שי: כל מה שאת קוראת עכשיו על מרכז חוסן וכל הדברים האלה – זה הם הקימו, הם מימנו והם עד היום מעבירים תרומות.
נחמן שי: אז אני לא רוצה לזלזל בעבודה של משרד הבריאות ושל משרדי הממשלה ואני אוכיח לך שמאות מיליוני דולרים נכנסו למדינת ישראל, בין היתר לצרכים האלה.
נחמן שי: אלי יודע על מה אני מדבר, במלחמות, במצבי חירום, גורמי חוץ נכנסו לתמונה, המדינה אף פעם לא הזרימה את המשאבים הראויים, היא תמיד נשענה על תרומות מבחוץ.
נחמן שי: התרגלנו.
נחמן שי: לכן אני אומר – אם בא ארגון כמו נט"ל ואומר – הנטל, תרתי משמע, כבד עלינו, אתם חייבים לעזור לנו יותר, המדינה חייבת לחפש דרכים איך לעזור.
נחמן שי: אין בכלל דרך אחרת, אני לא רואה, כי הם כנראה מיצו את היכולות שלהם להביא תרומות, מה לעשות?
<בלה בן גרשון: אני חושבת שהמדינה עוזרת לנט"ל המון, במה שהיא יכולה.
<בלה בן גרשון: אם אתם מציעים לי שאנחנו ניקח את הכסף מער"ן או מעמך או מ- 39 עמותות אחרות, יש לנו קריטריונים מאוד ברורים.
מיכל רוזין: תגדילו את תקציב התמיכות, זה הכל.
מיכל רוזין: לא צריך לקחת מאף אחד.
מיכל רוזין: זו לא עוגה אחת.
מיכל רוזין: זה כמו שמדברים איתנו על הסל תרופות, זה מה יש תגידו למה לקחת למה, אפשר להגדיל.
מיכל רוזין: תמיד אפשר להגדיל, זה עניין של החלטה בתוך המשרד, בתוך תקציב התמיכות, למה מגדילים.
<בלה בן גרשון: משרד הבריאות אינו מממן עמותות.
נחמן שי: הוא תומך.
מיכל רוזין: תומך.
מיכל רוזין: הוא תומך, אבל הוא יכול להגדיל את תקציב התמיכה, זה לא תורה מסיני.
<בלה בן גרשון: משרד הבריאות עומד כרגע לקראת העברת רפורמה בבריאות הנפש, גם לתחום החירום ואני, אגב, לא חושבת שהעמותות פה או נט"ל, ירצו לצאת ולהגיד – קופות החולים ייקחו את הכל.
<בלה בן גרשון: אני גם לא חושבת שזה צריך לקרות כך, אבל כשאנחנו נעביר את זה לקופות החולים ואני מאמינה שזה יקרה עוד השנה, אז אני כן אשמח אם באמת העמותות ייכנסו כספקים במידה ולקופות יחסר כוח אדם ואני מאמינה שזה יקרה וזה הכיוון שלנו.
נחמן שי: את שומעת שהקופות מעבירות אליהם.
שולי מועלם-רפאלי: זה החוק.
שולי מועלם-רפאלי: זה הרפורמה.
<בלה בן גרשון: מנכ"ל משרד הבריאות מעביר עכשיו במסגרת הרפורמה בבריאות הנפש, נושא האחריות על טיפול בנפגעי חרדה לקופות החולים.
<בלה בן גרשון: זה שלקופות החולים יש גם ספקים מחוץ לקופה – זה נכון, זה ידוע ואז אני בהחלט חושבת שיהיה מקום שיפנו ויעשו את ההתקשרויות המתאימות.
נחמן שי: אני רוצה עוד פעם להגיד תודה גם ליהודית, גם לאורלי, גם לעובדים האחרים של נט"ל, שבלעדיהם כנראה היה יותר גרוע.
מיכל רוזין: קודם כל, אני מתחברת ממש למה שאמרה שולי, אני חושבת שאנחנו מדינה בטראומה וכולנו נפגעי משנה, אני חושבת שיש לנו חוויות רבות שאנחנו מכירים בכך.
מיכל רוזין: אני חייבת לומר שאת טראומת יום כיפור שבזיכרון הרגיל על פני השטח זכרתי אותו כחוויה נורא נחמדה, כילדה שרצה למקלט באמצע הלילה או הרימו אותה למקלט, הבנתי את הטראומה רק במלחמת המפרץ כשכבר הייתי בוגרת והתחילו ההזעקות.
מיכל רוזין: אני וחבר הכנסת נחמן שי היינו עם עוד - - -
נחמן שי: את זקוקה לטיפול?
מיכל רוזין: בוודאי, כולנו זקוקים, מי שאומר שהוא לא זקוק, הוא זה שהכי זקוק.
מיכל רוזין: היינו יחד בארצות-הברית במהלך חופשת פגרת הפסח והיינו חמישה חברי כנסת ופתאום באיזה שהוא בית ספר של ילדים התחילה הזעקה.
מיכל רוזין: אף אחד לא התרגש, חוץ מחמישה חברי כנסת מישראל שפשוט התחילו לחפש לאן לברוח.
מיכל רוזין: רובנו מאזור המרכז בארץ, חוץ מאחד שהיה מהדרום באמת, אבל כולנו מכירים את החוויה הזאת והיא חוויה שקיימת ואנחנו חיים אותה.
<קריאה: ואז הסתבר שזה היה רק הצלצול?
מיכל רוזין: זה היה איזה ניסוי צופרים, מה שנקרא.
מיכל רוזין: ניסוי צופרים לחלוטין, אף אחד לא התרגש, המדריך המשיך לדבר כאילו כלום ואנחנו לא הבנו את העניין.
מיכל רוזין: הלב דפק, נגיד כך.
מיכל רוזין: אני חושבת בעניין של עמותה, שולי, התמונה היא מורכבת.
מיכל רוזין: מצד אחד, יש יתרון ואמרה את זה גם חברת הכנסת בן ארי, יש יתרון לאנשים שפונים לעמותה ולא לגוף ממוסד, לא לקופת חולים, לא לרופא מטעם, יש יתרון כשהוא יודע שהוא מתקשר ועל הקו נמצאת מתנדבת או מתנדב, כאשר הוא יודע שבעצם זה לא זרוע שלטונית אלא הוא פונה לאיזה גוף צדדי, יש לכך יתרונות רבים.
מיכל רוזין: אנחנו רואים את זה בתחומים נוספים, גם מהתחום שאני באתי ממנו, נפגעות ונפגעי תקיפה מינית, יש יתרון לעמותות.
מיכל רוזין: עמותות גם מפתחות מומחיות שעם כל הכבוד למשרד הבריאות ולמשרד הרווחה וכדומה, מומחיות של עמותה, אין לה תחליף.
מיכל רוזין: אין לה תחליף כי היא מתמקדת, זה התחום שבו היא עוסקת, היא מתמקצעת בו ולכן העמותות מאוד מאוד חשובות.
מיכל רוזין: מה שקורה אבל בעניין התקצוב ונלווה לכך גם עניין הפיקוח, גם זה חלק מהעניין ואני בטוחה שהם מזמינים פיקוח בשמחה ואין להם בעיה עם זה.
מיכל רוזין: בעניין התקצוב, כל עוד אנחנו משאירים את זה בתקציב תמיכות, כאשר רוב העבודה, רוב העבודה של משרד הרווחה בוודאי אבל גם של משרד הבריאות, בתחומים האלה, הולכת ונהיית עבודה של עמותות ומופרטת לעמותות, אזי מה שקורה עם תקציב התמיכות שהוא לא גדל, יש יותר ויותר עמותות שנכנסות לסלי התמיכות, הן מתמודדות עם עוד עמותות, כמו שאת אומרת: מה, אני אקח מזה, אני אקח מזה?
מיכל רוזין: ואז הן מוצאות את עצמן בעצם רבות עם אחיהן ואחיותיהן לאותו תחום או בניסיון ליצור טוב לכולם.
מיכל רוזין: במקום להגדיל, להגיד - במקום שיש עכשיו שלוש, עשר עמותות, יש עכשיו 50, אני סתם נותנת מספרים, תגדילו את תקציב התמיכות, אל תיתנו להם לריב על אותו סל ולהתחלק ביניהם.
אלי אלאלוף: איציק שמולי הגיע, אנחנו שמחים שהוא מגיע.
מיכל רוזין: אני רוצה לומר שיש במדינת ישראל היררכיה של הרבה מאוד דברים, בוודאי כאשר מדובר בטראומה של שכול, מוות, אירועים ביטחוניים, המדינה נותנת לכם מקום לפעמים אף יותר מטראומות אחרות.
מיכל רוזין: יש היררכיה.
מיכל רוזין: אבל במדינה כמו שלנו, ההיררכיה הזאת, היא אל"ף מוצדקת במקרה הזה של טיפול נפשי ובוודאי כאשר היא מצטרפת לטראומות נוספות.
מיכל רוזין: הרי הדברים הם שכבות, הם בנויים האחד על השני.
מיכל רוזין: אנחנו יודעים מה קורה לאוכלוסייה שגם ככה היא בפוסט טראומה, במצבי טראומה.
מיכל רוזין: אנחנו יודעים מה קורה לאותן אוכלוסיות שסובלות לאורך כל השנה מתחלואים שונים, כאשר יש טראומה נוספת שהיא טראומה ביטחונית.
מיכל רוזין: אין ספק שפה המשימה שלנו, כחברי כנסת, היא לדאוג שלא רק תקציב התמיכות בתחום הזה יעלה אלא גם למצוא את הדרך, בין אם זה על-ידי ספק ראשי של משרד הבריאות, אני לא יודעת, בין אם זה תוכניות מצ'ינג, צריך למצוא דרכים נוספות להגדיל את הסל שתומך כי בסופו של דבר, הם עושים את העבודה של כולנו, הם עושים את העבודה שלכם והם קיימים וטוב שהם קיימים.
מיכל רוזין: לא הייתי רוצה עכשיו לבטל ולהעביר הכל למשרד הבריאות, ההפך – טוב שיש עמותה שעוסקת שמתמקצעת, שיש לה מומחיות.
מיכל רוזין: בואו לא ננצל את טוב הלב שלהם, את טוב הלב של התורמים, של המתנדבים, של המתנדבות.
מיכל רוזין: בואו לא ננצל אותו לרעה.
אלי אלאלוף: חברת הכנסת טלי פלוסקוב ואחר-כך בקי קשת.
אלי אלאלוף: מי עוד ביקש רשות דיבור?
<סער עוזיאלי: אני מבקש.
<סער עוזיאלי: אני מנהל היחידה הקלינית בנט"ל, הייתי שמח להביא כמה היבטים.
אלי אלאלוף: כל אחד ידבר שתי דקות.
אלי אלאלוף: בבקשה, טלי ואחר-כך, יש לי ארבעה דוברים, שמונה דקות.
אלי אלאלוף: מי שידבר יותר – זה יהיה על חשבון השני.
טלי פלוסקוב: אני באמת לא אדבר הרבה אחרי כל הדברים ששמעתי ונאמרו פה דברים נכונים מאוד, נאמרו פה דברים גם מהלב ונאמרו פה דברים מהניסיון של הפעילות – גם הציבורית וגם הפרטית, של חברות הכנסת שהציגו וגם נחמן שי.
טלי פלוסקוב: אני רוצה דווקא להתחיל מלהגיד תודה, להגיד תודה ליהודית על כך שעשית עבודה, אני לא יודעת מאיפה זה נולד אצלך, אבל זה כל-כך היה נכון ובמקום הנכון.
אלי אלאלוף: זה מה שהעזתי לקרוא, יהודית, ההתאהבות המשפחתית שלכם.
אלי אלאלוף: גם אם זה כסף אישי.
טלי פלוסקוב: אבל אני למדתי קצת על הפעילות של העמותה כדי להגיע גם היום למפגש הזה וראיתי איזה פעילות את עושה וכל זה בהתחלה בתקציב שלך, אני מלאת הערכה באמת לכל מה שעשית.
טלי פלוסקוב: הדבר השני, אני גם מבינה את נציגי משרד הבריאות.
טלי פלוסקוב: בלה, אני רוצה להגיד שגם את העבודה שלכם למדתי וראיתי שגם אתם באמת משתדלים מאוד לעשות את הכל.
טלי פלוסקוב: הייתי ראש רשות וראיתי כאשר קורה משהו, מי נמצא ברגע הראשון במקום הנכון ומה הפעילות וגם פה, אין ספק שהעבודה הזאת היא מאוד מאוד מאוד קשה ומי שעושה אותה זה אנשים עם לב מאוד מאוד רחב.
טלי פלוסקוב: בלי לב אי-אפשר לעבוד בעבודה הזאת ולכן גם הנציגים של העמותה שנמצאים פה שאת חלקכם גם הכרתי, אני חושבת שאתם עושים דברים נפלאים.
טלי פלוסקוב: יחד עם זאת אני באמת לא ראיתי את המדינה לצידה של העמותה הזאת, אני אומרת שוב, ראיתי קצת אבל הסכום הזה הוא באמת מגוחך לעומת ההשקעה בפעילות הענפה שמתבצעת בעמותה ולכן מצד אחד, אני מבינה את כל הדברים המשפטיים במשרדי הממשלה לגבי התמיכות ואיך אפשר לקבל את התמיכות וכל היועצים המשפטיים שיושבים וקריטריונים, מכירה את כל זה, מה שנקרא, מהבית.
טלי פלוסקוב: יחד עם זאת, יש לנו במדינה דברים מיוחדים ואותם אנחנו לא רואים.
טלי פלוסקוב: אנחנו רואים את כולם באותו מדף ובעיני צריך איכשהו לשנות גם את הגישה לדברים המיוחדים.
טלי פלוסקוב: בעיני, נט"ל זה דבר מיוחד שקורה במדינה שלנו, בלי לפגוע בכל הפעילות של העמותות האחרות ויש לא מעט.
טלי פלוסקוב: אבל יש פה משהו מאוד מאוד ייחודי והדבר האחרון שאני רציתי להגיד לגבי אנשים שפונים לעמותות.
טלי פלוסקוב: אני מכירה המון אנשים שפשוט מתביישים ולא מגיעים לכל העובדים הסוציאליים ועובדים שמייצגים את משרדי הממשלה, המון, ולא רק כלפי הנושא הספציפי הזה.
טלי פלוסקוב: אני מכירה המון אנשים שאומרים – אני לא אלך לשם, אני מתבייש, אני מתביישת.
טלי פלוסקוב: וכשמדובר על משהו שהוא מבחוץ ואולי באמת ברפורמה החדשה שלנו זה יהווה גם פתרון לכל מה שאנחנו רואים, כן כן, אני רואה את הפתרון, אני לא יכולה להגיד שאני לא רואה אותו, צריך לקחת בחשבון שאנחנו זקוקים לגופים האלה לא רק בעבור העבודה שהם עושים אלא שאנשים שפתאום מוצאים את עצמם בסיטואציה כזאת יודעים שיש מישהו שהוא איננו עובד סוציאלי אלא מישהו שהוא 'בצד' ואני יכול להגיע לשם ואף אחד לא ידע מחר שאני הייתי שם ולא יגידו שאני איזה משהו לא בסדר.
טלי פלוסקוב: יש לי רק בקשה אחת ממשרד הבריאות, לגבי שלב הביניים הזה.
טלי פלוסקוב: עד שהרפורמה תיכנס לתוקף – מה קורה לעמותה, לנט"ל.
טלי פלוסקוב: אולי יש איזה שהיא דרך בכל אופן לתת להם עוד איזו תמיכה מסוימת זמנית.
<בלה בן גרשון: הם אמורים לקבל עוד תמיכה, כמו שאמרתי.
אלי אלאלוף: עוד מעט יינתן לך זמן לסכם.
אלי אלאלוף: תודה רבה, טלי.
טלי פלוסקוב: אני מאוד שמחה.
אלי אלאלוף: בבקשה, חבר הכנסת יעקב אשר.
אלי אלאלוף: אני שמח לברך שהחיינו וקיימנו לזמן הזה, שנינו ביחד פה.
יעקב אשר: שנינו ביחד, עשינו הרבה דברים טובים לעם ישראל.
יעקב אשר: ודווקא נושא הדיון הזה גם מתאים, אני חושב, באמת לרגל השלישית של המגזר השלישי, מה שנקרא.
יעקב אשר: אני רוצה לומר שאני נחשפתי לנושא של נט"ל בהפסקה שהייתי בין הכנסת הקודמת לכנסת הזאת, מוניתי כחבר ועדה מייעצת לא עם תפקיד אבל במועצה המייעצת של נט"ל ונחשפתי בכמה דיונים באמת לדבר העצום שעושים שם.
יעקב אשר: אני רוצה לומר לך, אדוני היושב ראש, אני לא נותן לך עצות איך לעשות, מי כמוך יודע כמה המדינה הזאת לא יכולה לעשות דברים בלי שיש את הרגל השלישית הזאת, של האנשים הנהדרים האלה שעושים מהונם ומאונם בשביל עם ישראל.
יעקב אשר: אבל אני רוצה לומר דבר אחד, אדוני היושב ראש, הם עובדים בצורה מקצועית, כמו חברה פרטית.
יעקב אשר: אנחנו שמענו סקירות, נכנסתי קצת לנושאים, קראתי חומרים, עבודה רצינית מאוד שהיא לא רק לב.
יעקב אשר: יש ארגונים עושים דברים עם לב, פה עושים דברים בצורה מקצועית כאילו זה מרפאה של בריאות הנפש בטראומה ודברים מהסוג הזה.
יעקב אשר: זה דבר אחד שאני רוצה לציין.
יעקב אשר: דבר שני, הנושא הזה של נט"ל לדעתי צריך להיות חלק כמו שיש מד"א ויש כב"א ויש הצלה, ויש זק"א, יש גם נט"ל.
יעקב אשר: אני לא יודע אם אוהבים שאני אומר את זה בצורה הזאת, אבל זאת האמת.
יעקב אשר: כי זה דבר בסיסי לחלוטין.
אלי אלאלוף: הגופים שציינת שמחים שאמרת כך.
יעקב אשר: אדם שהוא מדמם עם פצע חיצוני, רואים את זה.
יעקב אשר: אדם שהוא מדמם מבפנים, אם אין בעלי מקצוע שבאים וקולטים את זה בזמן, אותו אדם מגיע למחוזות שאנחנו לא רוצים שיגיע, תחשבו על ההשפעה על מפעל המשפחה שלו, על הסובב אותו, הדבר הזה הוא צורך.
יעקב אשר: התקצוב שהם מתוקצבים היום לעומת מה שהם נותנים מעצמם הוא ממש מצחיק.
יעקב אשר: אני חושב שצריך לתת לזה דין וחשבון.
יעקב אשר: לדעתי, גם היה צריך בצורה מסוימת לגרום לכך שמשרדי הממשלה, קרי משרד הבריאות או משרדים אחרים, יקנו מהם שירותים.
יעקב אשר: בעצם אלו שירותים שאמורים בסופו של דבר לשרת את אזרחי המדינה.
יעקב אשר: אני בטוח שבידיים הנאמנות שלך, אתה תמשיך לעקוב ולטפל בעניין הזה.
יעקב אשר: הדבר הזה הוא באמת חשוב מאוד לעם ישראל והלוואי שלא נצטרך אותו הרבה.
אלי אלאלוף: תודה, אשר.
אלי אלאלוף: בבקשה, יש לי בקשה, אנחנו גולשים על הזמן של הדיון הבא, אז כל מי משלושת החברים שציינתי לקבלת רשות הדיבור, יש לכם דקה כדי שאני אסכם.
אלי אלאלוף: בבקשה, גב' בקי קשת.
<בקי קשת: תודה, כבוד יושב הראש.
<בקי קשת: מי שזקוק, בשל המצב הביטחוני - - -
<בקי קשת: אני מנהלת של מרכז זכויות חברתיות מז"ח בשדרות ובאופקים, יש לנו פה גם מתנדבים גם מחוסן וגם ממז"ח אופקים.
אלי אלאלוף: אני מכיר טוב את שדרות ואופקים.
<בקי קשת: אז ברשותך, מי שכתוצאה ממצב איבה ובמיוחד מצב איבה מתמשך, שגורם לנו למצב נפשי שזקוק לטיפול, צריך להיות זכאי על-פי חוק לטיפולים.
<בקי קשת: לא ל- 12 ועוד 12, אלא צריך להיות זכאי כמה שהוא צריך או היא צריכה, טיפולים נפשיים, פסיכולוגיים ופסיכיאטריים.
מירב בן ארי: מה קורה אחרי 24 טיפולים?
<בקי קשת: בעצם, נגמר התקציב.
<בקי קשת: בדרך-כלל זה בחוסן, נגמר התקציב ואני יודעת שנגמר התקציב ועוצרים טיפולים כולל לילדים במצוקה קשה ולמבוגרים במצוקה קשה.
<בקי קשת: הם יכולים לקבל פסיכיאטר בבריאות הנפש ואם יש עובד סוציאלי שנמצא – מה טוב.
<בקי קשת: אבל אני מדברת על זכאות וזכאות על-פי חוק.
<בקי קשת: בעיניו, צריך בכדי שתהיה זכאות על-פי חוק לאותה אוכלוסייה שהיא באמת במצב נפשי שמצדיק ומצריך את זה, צריך גם שינוי בחוק נפגעי פעולות איבה ומונחת על שולחן הכנסת הצעה לתיקון חוק נפגעי איבה על-מנת שעבור נפגעי נפש תהיה מעט הרחבה, כיוון שהיום ההגדרה לא מכירה במי שנפגע כתוצאה מחשיפה ממושכת, הוכר רק מי שיש לו פגיעה מפעולת איבה, אירוע מסוים.
מיכל רוזין: יש בעיה בחוק נפגעי פעולות איבה, שלא מכירים בפגיעה מתמשכת.
<בקי קשת: כן.
<בקי קשת: וזה לא נותן מענה לכל הדברים שעלו פה, כי יש הרבה דברים, אבל זה נותן מענה ראוי למי שאמור להיות מוכר והיום לא מוכר ודרוש תיקון נקודתי בחוק על-מנת שאותם אנשים שכבר ברור שהם זקוקים לזה, יקבלו את המענה בזכאות ולא בטובות של כשמתאפשר.
אלי אלאלוף: נעמי, בבקשה, ואתה תהיה אחרון.
<נעמי מורביה: שמי נעמי מורביה ואני יושבת ראש מטה מאבק הנכים בישראל אבל אני לא באתי לכאן היום לישיבה הזאת תחת הכותרת הזו, באתי לישיבה הזו תחת הכותרת של אדם שנזקק לשירותים של נט"ל וקיבל אותם ללא שום התניות, בצורה הטובה ביותר, במשך קרוב לשנתיים.
<נעמי מורביה: קיבלתי את השיחות פעם בשבוע.
<נעמי מורביה: כמו שנאמר כאן, זה לא קרה ביום אחד, זו טראומה שסחבתי.
<נעמי מורביה: הייתי תושבת שדרות מ- 2001 עד 2006.
<נעמי מורביה: בספטמבר 2004 הקסאם שהרג את שני הילדים יובל ודורית, נפל שני בתים מהבית שלנו ואני כמגישת עזרה ראשונה עם תעודות, דבר ראשון הושטתי את ידי כדי להעניק עזרה ראשונה ורציתי לצאת להגיש עזרה ואז בעלי מסתכל עלי ואומר לי – נעמי, את כבר שבועיים על כיסא גלגלים, את לא יכולה.
<נעמי מורביה: וזה דבר שהחזיר אותי, כמו שאומרים, פירק אותי לרסיסים ואילולא השיחות השבועיות בנט"ל, לא הייתי מוצאת את הדרך לא רק לבנות את עצמי מחדש, אלא גם להמשיך ולתת את הכוחות ולסחוב את המשפחה הגרעינית שלי, שלושה ילדים גידלתי שם.
<נעמי מורביה: יש לי שם היום בן עם נכדים, זה ילדים שגדלים לתוך טראומה, זה ילדים, אני במשפט אחד רוצה לומר לכם – אלו ילדים שכשהם מגיעים לבית אחר, דבר ראשון שהם בודקים זה איפה יש ממ"ד ואיפה יש מרחב מוגן.
<נעמי מורביה: ילד בן שלוש, סבתא, איפה המרחב המוגן שלך?
<נעמי מורביה: זה מה שאנחנו מגדלים.
<נעמי מורביה: בלי נט"ל, וזה לא צריך להיות אירוע חד פעמי, זה פשוט ילדים שגדלים במציאות הזו, בלי נט"ל, אני לא יודעת איך אני הייתי מתפקדת, איך האנשים היו מתפקדים.
<נעמי מורביה: אין תחליף לנט"ל.
<נעמי מורביה: אני חושבת שעלינו לעשות כל מה שניתן וגם מעבר, כדי לתת לגוף הזה להתקיים ולהתקיים בכבוד.
אלי אלאלוף: בבקשה, ממש תצמצם את זה כמה שניתן, שתי דקות.
<סער עוזיאלי: שמי סער עוזיאלי, אני מנהל היחידה הפנימית בנט"ל זה 16 שנה.
<סער עוזיאלי: יש לי איזה טבע בעייתי שאני בא לשנה ונשאר בערך 20 שנה, כך עשיתי גם בצה"ל בבריאות הנפש.
אלי אלאלוף: זה עובר עם הזמן.
<סער עוזיאלי: בגיל שלי, זה בוודאי יעבור.
<סער עוזיאלי: אני אגיד עוד שני דברים עליי.
<סער עוזיאלי: אחד, אני יליד ירושלים לאימא מהפלמ"ח ולאבא שלחם פה ב- 48 ב'הגנה', אני חושב שזה חשוב, ואני עצמי לוחם ממלחמת יום כיפור.
<סער עוזיאלי: אני חושב שיש עוד הרבה כאלה.
<סער עוזיאלי: אני אומר את זה בדם ליבי, מכיוון שאני רוצה לדבר על אותם ילדים שהוזכרו פה ואני מדבר על הילדים בדרום, מדבר בעיקר על הילדים בנתיבות.
<סער עוזיאלי: אחרי שב- 2008 הבנו שיש צורך לטפל, חברנו לשירות הפסיכולוגי החינוכי בנתיבות, גייסנו מטפלים שראויים ויודעים לטפל בפוסט טראומה, טיפלנו מאז במעל 500 ילדים, והסיבה שטיפלנו בנתיבות היא כי הריבון קיבל החלטה בזמנו שמטפלים רק שבעה קילומטר מקו הגבול, כי הקסאמים נטו ליפול בטווח הזה.
<סער עוזיאלי: מה לעשות שהקסאם שיפר את עצמו ונפל במקומות אחרים, אבל אף אחד לא טיפל בילדים בנתיבות.
<סער עוזיאלי: אני מתחבר למה שנאמר פה על-ידי שולי לגבי החוסן, מכיוון שכאשר ילד מטופל, גם ההורה שלו מטופל.
<סער עוזיאלי: אנחנו יודעים לטפל גם בהורה וגם בילדים באבחה אחת, זה מאוד חשוב, טיפול בילדים לצד הטיפול בהורים.
<סער עוזיאלי: אין טיפול בילדים ללא טיפול בהורים, תזכרו שיש להם אחים שגם חלקם סובלים ואת המתנה הטיפולית אפשר לקחת לתוך הבית.
<סער עוזיאלי: הילד משתפר, המשפחה משתפרת, הקהילה משתפרת, החברה הישראלית משתפרת.
<סער עוזיאלי: היה פעם ספר שקראו לו, 'היינו העתיד', זה על חברת קיבוץ יחיעם, עכשיו, היינו זה עבר.
<סער עוזיאלי: אני חושב על הילדים במושגים של אנחנו העתיד ולכן אנחנו צריכים להשקיע.
<סער עוזיאלי: אנחנו מדברים כל הזמן על נפגעי חרדה שדרך אגב, אני לא יודע מה זה נפגע חרדה, אין לי מושג.
<סער עוזיאלי: זה ביטוי ראשוני, נוח וזה.
<סער עוזיאלי: הוא לא משקף את המצב, הוא גם לא אומר מה קורה שם באמת ואני לא רוצה להביא תיאורי מקרים של ילדים שבגיל עשר חוזרים להרטיב, נדבקים להורים, הולכים לשירותים עם ההורים, ההורה לא יוצא לעבודה, הילד לא הולך לבית-הספר וכיוצא באלה.
<סער עוזיאלי: זה העתיד שלנו.
<סער עוזיאלי: אני, עתידי כבר מאחוריי, אני כבר בן 68 עוד מעט, עוד כמה שנים בנט"ל וזהו, מה עם הילדים בני השמונה, השלוש, העשר, ה- 15 וה- 18?
<סער עוזיאלי: אנחנו מטפלים בעוד אוכלוסייה, אנחנו מטפלים בחיילים צעירים שסיימו את שירותם הצבאי, אני מדבר על אנשי מילואים שבוחרים וזה נאמר וזה חשוב להדגיש את זה ולכן לנט"ל תמיד יהיה מקום.
<סער עוזיאלי: יש חברים שמעדיפים לבוא אלינו, אנחנו יודעים שלהגיד – אני סובל מפוסט טראומה בחברה הישראלית, של ה- warier, של החברה הגברית שלא מתירה לזה, אין לך כמעט מוצא והנה יש נט"ל ואפשר לפנות אלינו ואנחנו מטפלים בהם כאשר רוב הטיפול הוא מסובסד על-ידינו, כלומר הם משלמים סכום זעיר, כי אנחנו חשבנו שטיפולית זה נכון שישלמו עבור טיפול.
<סער עוזיאלי: יש ערך לטיפול משולם.
<סער עוזיאלי: אומרים טיפול 24.
<סער עוזיאלי: אני הייתי מאלה שהיו עם משרד הבריאות, ובלה ישבה בישיבה הזאת, אמרתי, תפסיקו עם ה- 12 מפגשים.
<סער עוזיאלי: אין טיפול ב- 12 מפגשים, זה נגיעה ולפעמים עדיף לא להתחיל מאשר להתחיל ולהפסיק משהו שהוא לא הבשיל.
<סער עוזיאלי: בואו נלך ישר על 24.
<סער עוזיאלי: יש נוהל מביטוח לאומי שהוא הזרוע המבצעת, בסך-הכל זה.
<סער עוזיאלי: אבל חלק גדול מהטיפולים האלה לא מסתיימים אחרי 24 ואי-אפשר לסיים את הטיפול בזה.
<סער עוזיאלי: לפחות נט"ל, זה מה שאנחנו יודעים לעשות, ממשיכים אצלנו, תחת המימון הנט"לי, כי הם לא יכולים לשלם.
<סער עוזיאלי: ההורים של ילדי נתיבות לא יכולים לשלם עבור הטיפול ואם הם לא ישלמו הם יעשו שני דברים, או שלא יביאו את הילדים לטיפול או אחרי חמישה מפגשים, כשמשהו כבר זז, הם יוציאו את הילדים לטיפול כי חלה לשבת זה יותר חשוב וזה הדבר הכי נורא שיכול לקרות.
אלי אלאלוף: מזכירים לי שיש לי לב רחב מדי לזמן, רק לזמן.
מירב בן ארי: לא, לא מדי, אמרנו רק לב רחב.
אלי אלאלוף: אני חייב להגיד, באמת, אני שוב חוזר ומודה ליהודית רקנאטי יובל, אני באמת מאלה שמותר לי לגלות ככה, מאוד מעריץ אותך, על כל מה שעשית ובצורה שאת עושה את זה, כי זה ביטוי מדהים של פילנתרופיה יהודית ישראלית וגם לפני קום המדינה, של משפחה אדירה.
אלי אלאלוף: דבר שני, אני חייב להגיד שיש שני מקורות תקציביים, האחד וזה חד משמעי, זה מתן שירות למדינה באמצעות העמותה ובמקרה הספציפי שלנו, זה חוק בריאות ממלכתי שיש בו עכשיו המרכיב של בריאות הנפש.
אלי אלאלוף: אין ברירה, בסכומים שמשלמים, שהם פחותים מדי אני מסכים, זה לא טענה שעולה רק פה, אלא בכל מקום ומקום, ובאמצעות החלטת החוק שמחייב לעבור דרך קופות החולים וחייבים לעשות את זה.
אלי אלאלוף: אני לא אומר את זה כדי להתחמק, בסוף תראו שאני לא אתחמק.
אלי אלאלוף: דבר נוסף, כן למשרדים יש אפשרות לעשות ולתת מענקים והמשרדים יכולים לתת את זה בהתאם לחלק מהדברים שנאמרו, כי שיקול הדעת הוא שנט"ל נותנת בצורה מיוחדת את השירות בכל הדברים שאתם יודעים ולא ארחיב כי זה נאמר מספיק.
אלי אלאלוף: אבל צריך לעשות את זה.
אלי אלאלוף: אני מוכן בשמי, כיושב-ראש הוועדה, יחד עם החברים שימצאו לנכון, לפנות לכל המשרדים, לא רק למשרד הבריאות שבאמת יש לו נכונות ועושה מה שהוא יכול במגבלות והיום יש לי דיונים רק בנושאים קשים של משרד הבריאות אז גם משרד הביטחון, אתם אישרתם אותו, גם משרד הרווחה אתם אישרתם, גם הכנסת, והכנסת אין לה תקציב מענק אפשרי.
אלי אלאלוף: יש לה מענק כדי להחזיק בניין יפה מאוד בתחזוקה נפלאה.
אלי אלאלוף: אבל זה לא המקור, המקור הוא המשרדים הממשלתיים הרלוונטיים, כולל משרד האוצר.
אלי אלאלוף: אני אפנה לכולם בשם הוועדה, לאור מה ששמענו.
אלי אלאלוף: זו היתה הפגנת תמיכה חד-משמעית של כל חברי הכנסת, מכל הסיעות, על העבודה האדירה שנט"ל עושים וכדי שנשמור את הנכס הזה.
אלי אלאלוף: אני רוצה רק לסיים ולהגיד, למרות שחברתי מיכל רוזין לא נמצאת פה הרגע, שאין יותר מדינה מפעילה, המדינה עושה באמצעות גופים שונים.
אלי אלאלוף: אני מעדיף שזה יהיה דרך המגזר השלישי מאשר דרך המגזר העסקי ולכן באמת תרגישו שאנחנו אמורים לשרת אתכם, כחברי כנסת.
אלי אלאלוף: אנחנו נשמח לשרת אתכם ולשרת את כל העמותות ואני באמת רוצה להודות לכם ותמשיכו למשוך כל-כך הרבה תמיכה נפשית, מותר לי להגיד, של הציבור והנבחרים של המדינה הזאת, כדי שהגוף הזה, נט"ל, רק ילך ויתחזק גם עם הרבה מאוד כספי מדינה ואני מודה לכולכם.
אלי אלאלוף: על סדר-היום: הצעת חוק שירות אזרחי, התשע"ה-2015.
אלי אלאלוף: תרשו לי רק הערה אישית כללית.
אלי אלאלוף: הרבה פונים אלי בזמן האחרון כדי להיפגש ולהבהיר לי.
אלי אלאלוף: אני הודעתי, אני לא פוגש אף אחד חוץ מאשר בוועדה.
אלי אלאלוף: מי שרוצה לעשות הבהרות ולקבל הבהרות, אז כל המערכת לרשותכם.
אלי אלאלוף: אני לא נפגש עם אף אחד כדי שלא תהיה פרשנות.
אלי אלאלוף: תבינו, זה לא מרוע, זה כדי לנסות על הגינות כללית כלפי כולם.
מיקי לוי: גילוי נאות, אני לא ביקשתי.
אלי אלאלוף: זה לא לחברי הכנסת, למרות שאנחנו אחד מכולם.
אלי אלאלוף: בהחלט אני מבקש שלא תפרשו את זה.
אלי אלאלוף: יש סוגיה מאוד מרכזית שאני עומד עליה, שעמותה תעסוק אך ורק בנושא השירות הלאומי.
אלי אלאלוף: לא "רוב עיסוקו" אלא רק "עיסוקו".
אלי אלאלוף: אני מודה שהיו לי שיחות עם השרים ועמדתי על-כך.
אלי אלאלוף: אנחנו נמצא את הדרך, ברמה של שר ובהמלצה של הרשות.
אלי אלאלוף: יכול להיות דיון מיוחד בנושא הספציפי הזה בין השר כאחראי, אבל אנחנו כוועדה, נעמוד על-כך.
<נועה בן שבת: לא הבנתי את ההערה לגבי השר.
<נועה בן שבת: מה זאת אומרת?
<נועה בן שבת: הרי אם אנחנו קובעים שזה יהיה כל עיסוקה של העמותה, אז מה נותר לדיון אצל השר?
אלי אלאלוף: אם מישהו מפרש את זה לא נכון ואומרת שלגבי פעילות כזאת או אחרת יש לה פרשנות אחרת והיא רוצה לפנות, אז בבקשה.
מיקי לוי: נגיד שאני חושב שהמתנדבות יכולות לעשות איזה נושא.
מיקי לוי: אם יש פרשנות ילכו לרשות, אבל בעיקרון בגוף החוק, אומר היושב ראש שהוא עומד על-כך.
מיקי לוי: אני מודה לו על-כך.
<נועה בן שבת: עוסקים בשירות לאומי, בהפניה, בליווי וכל מה שמחויב הגוף לעשות ובפעילויות הקשורות לשירות הלאומי, שזה באישור המנהל.
<נועה בן שבת: זה כבר בנוסח.
אלי אלאלוף: כן, זה כלול.
אלי אלאלוף: זה מה שהזכרתי אתמול לשר אריאל.
אלי אלאלוף: שתדעו שיש התייעצות ואני מבקש שתתחשבו בזה.
<נועה בן שבת: אדוני, עוד דבר שקשור בזה.