GiliGold/VAD_KnessetCorpus huggingface dataset:
אילן גילאון: בידוד הוא אמצעי ביטחון והגנה על החוסה ועל הסובבים אותו ויש להשתמש בו כדי להשיג את המטרה הזאת.
אילן גילאון: אין שום עניין בלאכול על הרצפה עם הבידוד.
אילן גילאון: זה לא קשור לעניין.
אילן גילאון: אין שום עניין בלא לתלות שום תמונה על קיר, עם הבידוד.
אילן גילאון: אין שום עניין בזה שלאנשים לא יהיה מגרה ותא משלו, עם הגרביים והתחתונים שלו.
אילן גילאון: אלה דברים כל-כך פשוטים שאפילו אין להם עלות, אבל הם רק עניין של גישה.
אילן גילאון: כי השאלה תמיד צריכה להיות, אני מגיע למקומות האלה לא אחת, אדוני, יחד עם תנועת בזכות וחברים אחרים בכנסת שהיינו והמקומות האלה מוכרים.
אילן גילאון: מקום אחד באמת היתה הצלחה, כמו נווה יעקב, אני מקווה שיימצא פתרון לאנשים החוסים במקום אחר, במקום אחר כמו אילנית – לא, בית-המשפט בסופו של דבר, שאליו הגענו, פסק שכך צריך להמשיך את הדברים.
אילן גילאון: משום שההורים ברוב יאושם, הבינו שאין להם פתרון אחר והם מוכנים לקבל את הפתרון הנורא והאיום הזה שבו לא נותנים כבוד לבן-אדם.
אילן גילאון: לכן אני אומר, בביניים, זאת צריכה להיות החשיבה.
אילן גילאון: אנחנו העלינו הצעת חוק שכל חברי הכנסת פה חתומים עליה, יחד עם יוזמת תנועת בזכות, הייתי אומר, לגבי הנושא של נציב קבילות, במקרה הזה, זה תרתי משמע, אפשר לומר את הדברים ככה.
אילן גילאון: השימושים בדברים האלה צריכים להיות מתוך כך שהם משיגים רק את המטרה שלהם המדויקת, המדויקת.
אילן גילאון: אין שום סיבה אחרת, וכל מה שיכול לפגוע מסביב – צריך להסיר אותו.
אילן גילאון: סימן טוב אני יודע שאתה היית במשרד האוצר ואני רואה ככה לפי המראה שלך שאתה לאט לאט מאבד את החשיבה.
אילן גילאון: אבל תדע לך, מה שדרוש יותר מכל דבר אחר לנו, במדינה שלנו, היא לא חשיבה כלכלית, היא חשיבה סנדלרית.
אילן גילאון: חשיבה של סנדלרים שמסוגלים לקחת ולתפור נעל לכל רגל.
אילן גילאון: ובזה אני מסיים כי הארכתי בדיבור.
אילן גילאון: רוצה לקחת ולעשות פרפראזה אל משפט של קורצ'ק שבעיני הוא היה המחנך הגדול ביותר בכל הדורות, שאלו אותו פעם, מה הם ילדים?
אילן גילאון: הוא אמר, ילדים הם כמו אנשים מבוגרים, רק שהם יותר נמוכים.
אילן גילאון: במבנה הזה, בעצם הוא אמר שבהם צריך לטפל ראשונה.
אילן גילאון: ומה עם ילדים מוגבלים?
אילן גילאון: ילדים מוגבלים הם כמו כל האנשים, רק שהם גם יותר נמוכים וגם יותר איטיים.
אילן גילאון: תשליכו את זה לנושא של הפסיכיאטריה שדיברנו, ואנחנו נוכל למצוא את המיצוי מה הדבר הדחוף ביותר לטיפול, כי כולנו, כולנו, כולנו על הספקטרום הזה, בלי יוצא מן הכלל.
אילן גילאון: והפחד לא יכול למנוע את הדברים האלה.
אילן גילאון: ולכן הביקור אתמול, תראה, רק במילה אחת, הוא היה ביקור מוכן, אין מה לעשות.
אילן גילאון: אני, ככה, יש כאלה חבר'ה שקוראים לי הקורא באסלות.
אילן גילאון: יש כאלה שקוראים בכף יד, יש כאלה שקוראים בטארוט או בקפה, אני יודע להסתכל בתוך אסלה ולדעת מי מנהל את המקום.
אילן גילאון: ולפעמים לוקח שבועיים, גם אני שמבקר תדיר במקומות האלה כדי לעשות לעצמך restart, והריח תמיד חוזר.
אילן גילאון: אני מוכרח לומר שלא היה ריח, היה את הריח ואל תקלו ראש בעניין הזה.
אילן גילאון: בועז, אני סומך עליך.
אילן גילאון: וודקה זה מים קטנים והם חודרים עמוק.
אילן גילאון: אנחנו לא שותים את זה, הוא רק הסביר לי מה הפירוש ורציתי לסיים.
אלי אלאלוף: חברים שלי, מותר לי לבקש מכם קצת לקצר.
אילן גילאון: תסלח לי מאוד, באמת.
אילן גילאון: הנה, אני מסיים.
אלי אלאלוף: אילן, עושה מאמצים.
אילן גילאון: כן, יכולתי לדבר על זה שנים.
אלי אלאלוף: ברשותכם, לקצר קצת, כדי לאפשר לכולם לבוא לידי ביטוי.
אלי אלאלוף: אני חייב לחזור ולומר, רן רזניק, יחד עם החברים שלו וקרן נויבך, הם שהציפו את הבעיה הזאת.
אלי אלאלוף: לא תמיד אני מחמיא לתקשורת, אבל פה מגיע לך, מגיע לך שנגיד לך תודה שהבאת אותנו למודעות, גם אם אתה קצת הגזמת וכדאי שנדע, המצב הוא מספיק קשה כך שאין צורך להגזים.
אילן גילאון: אם לא היה מגזים, לא היה מעורר.
אלי אלאלוף: ברשותך, קח לעצמך שתיים-שלוש דקות, תציג לנו בקיצור, כי אני בטוח שכולם קראו את הכתבה שלך ושמעו אותך במקומות אלו ואחרים, בבקשה, רן.
<רן רזניק: בוקר טוב.
<רן רזניק: תודה, חבר הכנסת אלאלוף, אני אעשה את זה אפילו אולי יותר קצר משתי דקות.
<רן רזניק: ראשית, אני רוצה להודות, הזכרת אותי, אז אני בכל אופן רוצה להודות, אם מדברים על תקשורת, לקרן נויבך.
<רן רזניק: כן, בוקר טוב.
<רן רזניק: אם מדברים על תקשורת ואם הגזמנו או לא, תודה לקרן נויבך, זה לא טריוויאלי בתקשורת, מי שמקשיב לתקשורת, להקדיש לנושא כזה ולפסיכיאטריה בכלל, אייטם כל יום במשך כעשרה ימים.
<רן רזניק: אני לא חושב שיש לזה אח ורע בתקשורת הישראלית, רדיו או טלוויזיה וגם עיתונות, זה במילה אחת לגבי התוכנית 'סדר יום'.
<רן רזניק: אני רוצה לדבר דרך מטופל ספציפי כי אני רוצה להתחבר למה שראו אתמול חברי הכנסת גרמן, גילאון ובראשם אלאלוף, אתמול, ואני לא רוצה לדבר על דניאל, משפחתו פה ואני מבין שהיא תדבר בקצרה אחרי זה ואני לא רוצה לדבר על נועה, שנקשרה בתל-השומר, כי אחותה פה והיא תדבר אחרי זה.
<רן רזניק: אני רוצה לדבר על, קראנו לו היום בשידור מיכאל, בשם בדוי, זה לא שם אמתי.
<רן רזניק: ראינו אותו אתמול והוא מאושפז בתא שלו עשר שנים.
<רן רזניק: האמת יותר מעשר שנים, זה לא ברור מהתיקים, זה חלק מהעניין.
<רן רזניק: לצורך העניין – מאושפז שנים רבות, שנים רבות, בתא בידוד שיכול להיות שמי שרואה אותו בעיניים, בעיקר כשזה ביקור מוכן, אבל גם אם זה לא ביקור מוכן, אז פחות מזדעזע.
<רן רזניק: יכול להיות שמי שרואה את התא הזה, לא יקרא לו, כמו שקרא לו ד"ר מוטי מרק – כלוב.
<רן רזניק: ד"ר מוטי מרק כינה את התאים האלו כלובים.
<רן רזניק: הוא עצמו נמצא שם בוועדות פסיכיאטריות להמשך אישור אשפוזים כפויים, וכך קורא לתאים האלה.
<רן רזניק: אז אני שואל – האם החולה הזה, ועוד עשרה שנמצאים בבידוד, לא דיברנו עליהם, לא ביקרנו אותם אתמול.
<רן רזניק: לצורך הדיון נגיד שאני מקבל שהם החולים הקשים ביותר בישראל ואפילו האלימים ביותר בישראל.
<רן רזניק: אני כן רוצה להגיד שאנחנו מדברים, במקרה של דניאל, ואני לא מדבר על האגף לביטחון מרבי כולו.
<רן רזניק: במקרה של דניאל, לא על חולים, הם חולים אלימות, דרגות אלימות גבוהות, לא על חולים שהואשמו או הורשעו בפלילים, כי זאת היתה לטעמי גם הדמוניזציה שנעשתה אתמול, כי יש שם אנשים שהורשעו או הואשמו ונמצאים שם מטעם שירות בתי הסוהר.
<רן רזניק: האם הטיפול של מדינת ישראל, לכלוא אדם במשך עשר שנים בתא הזה, אני אסתפק פה בביטוי תא ולא בביטוי כלוב, האם זה הביטוי ההולם, המוסרי, הראוי, הנכון?
<רן רזניק: האם אנחנו לא מתביישים שהאיש הזה כבר עשר שנים כלוא שם?
<רן רזניק: ונגיד שאין מוצא אחר והפסיכיאטריה הרימה ידיים.
<רן רזניק: שאלה אתמול יעל גרמן, האם אין לזה איזו תרופה או טיפול בעולם, שהיינו יכולים להביא?
<רן רזניק: ונגיד שהתשובה היא – לא.
<רן רזניק: אין, אין.
מיקי רוזנטל: לא, אבל יש.
מיקי רוזנטל: יש קשירות כימיות.
מיקי רוזנטל: יש הרבה.
<רן רזניק: האם אלה התנאים שהוא צריך להיות מאושפז בהם?
<רן רזניק: כי מעדויות שיש לי מתועדות מעובדים, מעובדים בשער מנשה, שכשהם מציגים פסאדה בביקור, אז זה עניין אחד, אבל כשהם מדברים אתי, זה עניין אחר.
<רן רזניק: עובדים הראו לי עדויות מתועדות של אנשים שהדלת בינם לבין השירותים חסומה והם עושים את צרכיהם בפח ובבקבוק וימים שלמים זה מעלה צחנה בתוך החדר.
<רן רזניק: אבל הם לא יום אחד בחדר, הם עשר שנים.
<רן רזניק: האם מישהו מסוגל לחשוב על זה?
<רן רזניק: האם אפשר לצאת שפוי משם, כשנכנסת הרי בלתי שפוי לחלוטין.
<רן רזניק: האם מישהו שפוי, כולל כל אחד מאיתנו שהיה נכנס לשם, לא היה יוצא לגמרי מפורק?
<רן רזניק: האם זה לא דומה לשבי?
<רן רזניק: האם זה לא דומה לעינויים?
<רן רזניק: אני חורג לרגע מהעניין של שער מנשה וממה שאני חושב על שער מנשה, אני מניח את זה כאן.
<רן רזניק: האם מדינת ישראל כך מטפלת בחוליה הקשים ביותר?
<רן רזניק: האם זו הדרך?
<רן רזניק: זה לדעתי מה שמונח לפתחה של הוועדה ואני נתלה דווקא במיכאל, שיותר מעשר שנים שם, ולא רק דניאל שנמצא שם שלושה חודשים, שהוריו ידברו אחר-כך.
מירב בן ארי: אתה יכול להגיד רק מה רמת המסוכנות של מיכאל?
מירב בן ארי: מה רמת המסוכנות שלו, שבגללה הוא נאלץ להיות בתנאים כאלה.
מירב בן ארי: כי אתה בטח יודע יותר טוב מכולנו כאן.
<קריאה: הוא לא מכיר.
מירב בן ארי: אם הוא עשה תחקיר.
<רן רזניק: לא נכון.
<רן רזניק: את הפרטים שלו אני מכיר הרבה קודם.
אלי אלאלוף: פרטים, אבל לא פגשת אותו.
<רן רזניק: משפט אחרון.
<רן רזניק: אני לא אענה על המסוכנות, יענו פה הרופאים.
<רן רזניק: אני אגיד שאנשים שנמצאים שם הם בדרגות מסוכנות גבוהות ביותר, גבוהות ביותר ואני שואל האם חולי נפש, חולים, זאת המחלה שלהם, האם אנשים חולים שהאלימות והמסוכנות שלהם היא בגלל המחלה שלהם והם סופר מסוכנים, האם הם צריכים להיות בתנאים של כלב?
<רן רזניק: זו שאלתי.
יעל גרמן: עשר שנים.
אלי אלאלוף: לא תמיד נסכים אתך.
אלי אלאלוף: יש לי בקשה, אני חושב שמי שראוי לתת התייחסות זה המשפחות.
אלי אלאלוף: אז משפחת דניאל, מישהו רוצה?
<בן זוג של אנה: אני הבן-זוג של אנה, שם בדוי.
<בן זוג של אנה: אני מלווה את דניאל גם שם בדוי, שהוא היה בחופשות.
<בן זוג של אנה: אדם שבאמת אהב לחיות והכל היה בסדר עד שלפני כשנה, בערך פחות משנה ואני מתאר את זה בקצרה, עבר לשער מנשה.
<בן זוג של אנה: הוא היה במחלקה עם שאר החולים ולפתע פתאום, מרוב תרופות שנתנו לו ובדרך-כלל התרופות הן תמיד ניסיון.
<בן זוג של אנה: אף פעם התרופות הן לא אמתיות, הם תמיד מנסים, לא עוזרת תרופה אחת – מחליפים תרופה ועוד תרופה ועוד תרופה.
<בן זוג של אנה: כנראה שהוא היה במצב לא הכי טוב, הוא דחף איזה אח ואז התנפלו עליו ארבעה אחים ונתנו לו מכות רצח ומאז הוא בענישה.
<בן זוג של אנה: הוא רק בענישה, פה זה לא טיפול, הבידוד הזה, זה רק ענישה.
<בן זוג של אנה: מאז, הוא היה קשור שלושה שבועות, ומעל חודשיים הוא בבידוד.
<בן זוג של אנה: אני ואימא שלו, אם היא תוכל לדבר, אנחנו ראינו אותו בצורה מושפלת.
<בן זוג של אנה: אם זה טלפון פעם אחת ביום, כשהיינו באים לבקר אותו, היינו עומדים ורואים איך שהוא יושב ואוכל מושפל, איך שהוא בוכה והוא אומר – אימא, מה עשיתי?
<בן זוג של אנה: לא עשיתי כלום.
<בן זוג של אנה: וכל זה, זה ענישה.
<בן זוג של אנה: עם כל הכבוד לפרופסורים ואתם אחרי הביקור, חברי הכנסת הנכבדים, אני שמעתי שהייתם בביקור.
<בן זוג של אנה: היא התקשרה שעה אחרי שהייתם שם.
<בן זוג של אנה: ד"ר ליסקר בא אליו והתחיל להתגרות בו; תגיד, אתה רוצה לתקוף מישהו?
<בן זוג של אנה: אתה רוצה לתקוף מישהו?
<בן זוג של אנה: הכניסו אותו לחדר מבודד, את זה אתם לא יודעים, חבר הכנסת גילאון, אתם לא יודעים את זה.
<בן זוג של אנה: הוא הכניס אותו לחדר בידוד, התחיל לתחקר אותו.
<בן זוג של אנה: הוא לא פסיכולוג, הוא פסיכיאטר.
<בן זוג של אנה: אין שיחות פסיכולוג, הם לא באים להסביר, לדבר אתו, שכן יבריא.
אלי אלאלוף: מי דיווח לכם עת הביקור, הפוסט שלנו?
<רן רזניק: תשאל מי מדווח לכם בכלל על מה שקורה איתו?
<בן זוג של אנה: קודם כל, רן העיתונאי, עוזר לנו, הוא היה שם.
<אנה, אימו של דניאל: אמרו גם בצוות, שאני רציתי לדבר.
אלי אלאלוף: מי את, בבקשה, את שמך לפרוטוקול?
<בן זוג של אנה: אנה, שם בדוי, אימא של דניאל.
<אנה, אימו של דניאל: אני אנה, אימא של דניאל.
<אנה, אימו של דניאל: אתמול אני רציתי בכל-זאת, כאילו יש קצת שיפור, שמחנו, אחרי שיש לחץ, הם משחררים אותו לבידוד, הוא מחכה מהבוקר, משעה עשר, כאילו ככה ללא שעה, אבל מתברר שמכניסים אותו מחדר לחדר, עוד פעם סוגרים ואתמול הוא היה גם ממש, לא היה לו כבר את הכוח להתמודד.
<אנה, אימו של דניאל: הוא אומר, אימא, ממש מתעללים בי והרופא באמת כן הוא חוקר ומפעיל לחץ.
<אנה, אימו של דניאל: גם לפני כן היתה איזו רופאה, ד"ר נונה, שבאמת הייתי רוצה להגיד על זה, כי הבן שלי אף פעם לא מתלונן.
<אנה, אימו של דניאל: היתה איזה רופאה שבאה, אני לא יודעת איך היא ביקרה אותו, היא רופאה תורנית, היא אמרה, אתה פושע, אתה יודע שאתה פושע, ההתנהגות שלך של עבריין.
<אנה, אימו של דניאל: בגלל שאתה דחפת את האח, אתה תשב בבית כלא כל החיים ואנחנו נתלונן לבית-המשפט.
<אנה, אימו של דניאל: והוא ילד מאוד רגיש, הוא נמצא בידיים שלהם, הוא מפחד מאוד מאוד ובאמת מדובר על בן-אדם שמתקשר, שהוא לא עבריין ולא מסוכן כמו שציירו ומה שעשו ממנו.
<אנה, אימו של דניאל: הוא חמש שנים היה לפני כן בטיפול, בלב השרון ובכל שישי-שבת הוא יצא לחופש.
<אנה, אימו של דניאל: אנחנו לקחנו אותו לים, לפחות מינימום החיים שלו, הוא היה מתקיים, מה שהוא אוהב.
<אנה, אימו של דניאל: עכשיו, בזמן הבידוד, זה באמת באמת היה סיוט.
<אנה, אימו של דניאל: בהתחלה עוד התאפקתי, לא יודעת, כמה שהיה לי כוח לעודד אותו, אבל ראיתי שזה שיחה פעם ביום, כמו שאנחנו דיברנו, שיחה קצרה ושיחה ללא פרטיות, כל הזמן צריך להתערב בשיחה.
<אנה, אימו של דניאל: הוא לא יכול להתלונן ולא יכול להגיד את מה שהוא חושב.
<אנה, אימו של דניאל: זה אחת.
<אנה, אימו של דניאל: אפילו דברים מינימאליים כמו מוסיקה שהוא אוהב, שזה מרגיע, אסור לו להכניס.
<בן זוג של אנה: לקחו לו את זה.
<אנה, אימו של דניאל: שום דבר אין לו.
<אנה, אימו של דניאל: להתמודד ככה.
<אנה, אימו של דניאל: הכניסו אותו לחדר, ותתמודד.
<אנה, אימו של דניאל: חוץ מתרופות.
<אנה, אימו של דניאל: לא היו לו שיחות עם שום עובדת סוציאלית או עם שום פסיכולוגית, רק אני ובן הזוג שלי.
<בן זוג של אנה: זו כל התקשורת שלו.
<אנה, אימו של דניאל: מכל האנשים שעוזרים לנו, זה ככה יצא ממש לעניין.
אלי אלאלוף: לא הרגשת שיש לך השפעה על הצוות?
אלי אלאלוף: לא דיברת עם מנהל בית-החולים?
אלי אלאלוף: עם ראש המחלקה שלו, אף פעם?
<אנה, אימו של דניאל: הכל סגור.
אלי אלאלוף: את לא דיברת אתם?
אלי אלאלוף: אתם לא דיברתם אתם?
<בן זוג של אנה: אנחנו דיברנו עם פרופ' פלד שהוא מנהל המחלקה.
<בן זוג של אנה: הוא לא הרבה זמן שם.
אלי אלאלוף: הוא שנתיים.
<בן זוג של אנה: יכול להיות.
<אנה, אימו של דניאל: הוא שנה.
אלי אלאלוף: לפי מה שהוא סיפר לי אתמול, הוא שנתיים.
<רן רזניק: הוא מאוגוסט 2015 בשער מנשה, ועבר לשם מלב השרון, פרדסיה.
<אנה, אימו של דניאל: אני ממש מצטערת שאני מפריעה, אבל אני רוצה פשוט להגיד, סליחה, כי אני רוצה בקיצור להגיד שהוא נכנס לבית-החולים זה באמת באמת בימים הראשונים, הוא קיבל תרופות מאוד מאוד חזקות, מאוד חזקות.
<אנה, אימו של דניאל: גם כדורים, מינון מאוד גבוה, גם זריקות, נון-סטופ, שלושה ימים בשבוע, במשך שבעה חודשים ואני יודעת מניסיוני, כי הוא כבר חולה הרבה שנים, אני יודעת שזה גורם לו גם לתוקפנות ואני פחדתי ודיברתי אליהם אבל הם לא התייחסו.
<אנה, אימו של דניאל: הרופא אמר – הוא מקבל בדיוק מה שהוא צריך לקבל, עד שבאמת חודש אחרי חודש, הגיעה התוקפנות, כפי שצפיתי וזהו, וכך זה התחיל.
אלי אלאלוף: לכם אין שום אפשרות לעשות מעקב אחרי הטיפול שלו?
<בן זוג של אנה: אין.
<אנה, אימו של דניאל: לא, אסור להתערב בכלל, וככה.
אלי אלאלוף: ככה זה מקובל?
אלי אלאלוף: אני מבקש תשובה ממישהו ממשרד הבריאות.
<בן זוג של אנה: אני מבקש רק לומר עוד שני משפטים.
<בן זוג של אנה: משפטים קצרים.
אלי אלאלוף: תרשה לי, אני בינתיים מנהל את הדיון.
אלי אלאלוף: כי אתם מעלים דברים מאוד קשים.
אלי אלאלוף: היתה לי שיחה אתמול עם דניאל, היתה לי שיחה אפילו יחד עם אילן, היינו ביחד.
אלי אלאלוף: מהתא שלו, מאחורי הסורגים שלו, אותם סורגים שאתם עומדים מולם.
אלי אלאלוף: כי פה רן הסביר וגם היועצת המשפטית, עורכת-הדין שלו.
אלי אלאלוף: הסבירו לי איפה אתם עומדים כשהוא מדבר.
אלי אלאלוף: זה ברור שזה לא נוח.
אלי אלאלוף: זה כואב ומרגש, קשה, מה ששמענו.
אלי אלאלוף: אבל הוא הסביר, הוא הסביר בהיגיון רב, אני חייב להגיד, לא נאמר אף משפט מיותר, אף מילה מיותרת.
אלי אלאלוף: רק כשהוא גמר את הפרק של אותה שיחה של אותה שאלה, הוא אמר – תשחררו אותי, אני רוצה להשתחרר מפה.
אלי אלאלוף: כל הזמן חזר על המילה הזאת.
אלי אלאלוף: ובסוף השיחה הוא אפילו חייך לי בצורה שקשה לנו, איזה חיוך יש לו.
<אנה, אימו של דניאל: ועיניים כאלה.
אלי אלאלוף: אז אני ראיתי שאפשר לדבר אתו.
<בן זוג של אנה: אפשר להוציא אותו.
אלי אלאלוף: ברשותכם, אני מבקש ממנהל בית-החולים, למה לא מוציאים אותו?
<בן זוג של אנה: אבל אפשר עוד שני משפטים קצרים?
אלי אלאלוף: לא לא, תן לי בבקשה, תן לי.
אלי אלאלוף: אני מבקש, למה לא?
אלי אלאלוף: מה הסיבה, שמותר לכם לספר לנו, שהוא לא יוצא משם?
< אלכסנדר גרינשפון: קודם כל, אני מבקש להודות לחברי הכנסת שלמרות לחץ העבודה, כבוד היושב ראש וחבר הכנסת גילאון וחברת הכנסת גלמן, שמצאתם זמן לבקר.
< אלכסנדר גרינשפון: אני לא אחזור על כל האנשים של המשרד שביקרו אבל הפסיכיאטריה זה מקצוע ברפואה.
< אלכסנדר גרינשפון: כמו שלצערנו אנשים מתים ממחלות שונות, אז אותו דבר קורה בפסיכיאטריה, חלק גם מתים צעירים וחלק נמצאים בתנאים קשים.
< אלכסנדר גרינשפון: הוזכר כאן שיש מה שנקרא קשירה כימית.
< אלכסנדר גרינשפון: אנחנו לא בעד קשירה כימית, בגלל שקשירה כימית הורסת את הגוף של הבן-אדם.
< אלכסנדר גרינשפון: אז אנחנו לא רוצים לטפל בנפש ולהרוס את הגוף.
אלי אלאלוף: זו החלטה מקומית או זו החלטת המשרד?
אלי אלאלוף: אם יש טיפול כגון קשירה כימית, זה לא החלטה מקומית?
< אלכסנדר גרינשפון: זו החלטה מקצועית.
מיקי רוזנטל: האמת היא שמשרד הבריאות אף פעם לא דן באפשרות הזאת ברצינות.
<משה בר סימן טוב: אני חייב להגיב.
מיקי רוזנטל: אני מתמצא בזה ואני אומר לך את זה, לא דנו בזה.
<משה בר סימן טוב: אנחנו לא רוצים להגיע למצב - - -
מיקי רוזנטל: בסדר, זה שנוי במחלוקת בעולם, אבל לא דנו בזה ולא באפשרויות אחרות נושפות שיש בעולם וכולן שנויות במחלוקת.
<משה בר סימן טוב: אנחנו רוצים לטפל באנשים ולמצוא את הדרך שבה לא נצטרך לא בדרך א' ולא בדרך ב', לעשות את ההגבלות האלו.
<משה בר סימן טוב: אם התוצאה של השיח הציבורי עכשיו תהיה שאנחנו נלעיט אנשים חס וחלילה בתרופות פסיכיאטריות, אני חושב שעשינו יותר נזק מאשר תועלת.
מיקי רוזנטל: לא זאת הכוונה.
אלי אלאלוף: שאלה אחת, פרופ' גרינשפון.
אלי אלאלוף: האם אין שום אפשרות לטפל בדניאל, מלבד הדרך הנוכחית שראינו אתמול?
< אלכסנדר גרינשפון: כמו שציינו קודם, דניאל הגיע אלינו מבית-חולים אחר.
< אלכסנדר גרינשפון: זה גם צריך לקחת בחשבון.
מיקי רוזנטל: אין מחלקות אחרות בשום בית-חולים, רק בשער מנשה?
אלי אלאלוף: חשוב שהציבור ידע.
< אלכסנדר גרינשפון: הוא פגע באדם, עובד בבית-חולים אחר.
< אלכסנדר גרינשפון: אני שוב רוצה לציין לאלה שלא ביקרו בשער מנשה.
< אלכסנדר גרינשפון: שער מנשה זה שני בתי-חולים, בית-חולים אזורי, כמו בית-חולים גהה, כמו בית-חולים אברבנאל, באר-שבע, ובית-חולים ביטחון מרבי, שאליו מגיעים אנשים בהוראה – ואני מדגיש: או הוראה או צו אשפוז.
< אלכסנדר גרינשפון: מתוך 128 מיטות שבפועל מגיעים גם ל- 140 איש, נכון להיום זה 68% זה בצו בית-המשפט.
< אלכסנדר גרינשפון: 58%.
< אלכסנדר גרינשפון: 3% בצו הסתכלות, זה נושא שגם יש מקום לדון בו וכמעט 30% בהוראת פסיכיאטר מחוזי.
< אלכסנדר גרינשפון: אין שם אנשים שהגיעו בגלל רצון או ביקוש עצמי להגיע למחלקה הזו.
<רן רזניק: רק בביטחון המרבי, צריך להדגיש את זה.
מיכל רוזין: רגע, 128 בביטחון המרבי?
<רן רזניק: זה רק בביטחון המרבי, זה לא כל בית-החולים, זה חשוב להדגיש.
< אלכסנדר גרינשפון: אמרתי – ביטחון מרבי.
מיכל רוזין: אני רק רוצה להביא את הנתונים.
מיכל רוזין: בביטחון המרבי יש 128-?
< אלכסנדר גרינשפון: מיטות, נכון.
< אלכסנדר גרינשפון: יש עוד מחלקה שיקומית, שלשם עוברים אנשים שסיימו טיפול בביטחון מרבי לקראת חזרתם לקהילה, יש את בית-החולים האזורי, שזה עוד 230 מיטות.
אלי אלאלוף: המשפחה של דניאל רוצה להוסיף עוד משהו?
אלי אלאלוף: פרופ' גרינשפון, לא קיבלתי תשובה – האם יש אופציה אחרת?
מיקי רוזנטל: יש אופציה.
אלי אלאלוף: לא לא, הוא יגיד.
אלי אלאלוף: אם הוא לא יגיד, אז זה אומר שהוא לא יפעיל אותה.
מיקי רוזנטל: לא, יש השגחה מיוחדת.
מיקי רוזנטל: השגחה מיוחדת, זה שאתה שם עליו בן-אדם, אבל הבן-אדם הזה מנוטרל מהמחלקה.
אילן גילאון: ומה לוח הזמנים, אדוני, אני שאלתי אתמול מה התחזית לגבי דניאל, איש לא ידע לענות על זה.
מיקי רוזנטל: זה מה שקורה בעולם, אדוני.
אילן גילאון: כמה זמן הוא צריך להיות שם?
אילן גילאון: להוריו נאמר שהוא צריך להיות שנים.
אלי אלאלוף: אני חוזר לשאלה שלי ותתייחס לשאלה.
אלי אלאלוף: בינתיים, כיושב-ראש, יש לי קצת יותר סמכויות כאן.
אלי אלאלוף: אני שואל אותך – יש אלטרנטיבה למצב שלו?
< אלכסנדר גרינשפון: האלטרנטיבה זה להמשיך לטפל ובהדרגה.
< אלכסנדר גרינשפון: זאת אומרת, כמו שהוזכר קודם.
אלי אלאלוף: בהדרגה שתביא אותו לאן?
אלי אלאלוף: לאותו מקום?
< אלכסנדר גרינשפון: להביא אותו בסוף לאותה מחלקה שיקומית שאתם ראיתם.
< אלכסנדר גרינשפון: בשביל זה אמרתי קודם, הוא הגיע, היה צורך לקשור.
< אלכסנדר גרינשפון: כשהמצב השתפר, הוא נשאר בבידוד.
< אלכסנדר גרינשפון: כשהמצב השתפר מעבר לזה, אז מוציאים אותו לחדר של טלוויזיה, מ- 10 עד 12.
< אלכסנדר גרינשפון: ואתם ראיתם שיש לו גם אפשרות לראות DVD שהאימא מביאה לו ולשמוע את המוסיקה ולא מוסיקה קלאסית, הוא רוצה לשמוע מוסיקה קשה, כדי להשתיק את המחשבות שלו ואני לא רוצה להיכנס לפרטים.
< אלכסנדר גרינשפון: אני מקווה, כמו שהמנכ"ל נוכח לראות ואתם ראיתם, יש מה שנקרא תוכנית גמילה מבידוד.
< אלכסנדר גרינשפון: אחרי שבן-אדם מצליח להיות בלובי, אחר-כך מקדמים אותו יחד עם האיש, מה שהוזכר קודם, השגחה מיוחדת, הוא יוצא לחצר.
אלי אלאלוף: אוקיי, אוקיי, לא ביקשתי תשובה עד כדי כך מפורטת.
< אלכסנדר גרינשפון: זה התהליך.
< אלכסנדר גרינשפון: זה תהליך.
<רן רזניק: אבל אצל מיכאל, עשר שנים תוכנית הבידוד, תוכנית היציאה מהבידוד לא הצליחה.
אלי אלאלוף: המשפחה של נועה, בבקשה.
אלי אלאלוף: מי רוצה?
אלי אלאלוף: נעבור למשפחה של נועה.
אלי אלאלוף: ומיד חוזרים לחברי הכנסת.
אילן גילאון: אדוני, הזמן הוא עניין קריטי פה ואני לא שומע לגבי זה איזו שהיא אמירה.
אלי אלאלוף: אני מבקש לשמוע את הנציגה של משפחתה של נועה.
<מיכל אחות של נועה: שלום, שמי מיכל, שם בדוי, אחותה של נועה.
<מיכל אחות של נועה: סיפור שהתגלה לפני כחודשיים, שרן רזניק וקרן נויבך גם הביאו אותו לתודעת הציבור וחשוב לי לומר משהו, כי אני שומעת מהבוקר, גם בתוכנית של קרן נויבך וגם פה, גם מהמנכ"ל וגם מחברי הכנסת, שעושים דמוניזציה לצוותים בבתי-החולים, אבל נראה לי שיש כאן בלבול.
<מיכל אחות של נועה: הדמוניזציה נעשית לחולים שמאושפזים בבתי-החולים על בסיס יום-יומי, על-ידי מי שאמורים לטפל בהם ועכשיו אני אחזור למקרה של אחותי ואני אראה לכם למה אנחנו נתנו יותר מדי כוח לאנשים שאמורים לטפל ובסופו של דבר, מתעללים בחסרי ישע.
<מיכל אחות של נועה: אחותי היא חולת סכיזופרניה.
<מיכל אחות של נועה: היא חולה מאוד קשה.
<מיכל אחות של נועה: היא היתה מאושפזת לסירוגין בתל-השומר.
<מיכל אחות של נועה: בשנה וחצי האחרונות, המחלה שלה החמירה, מכל מיני סיבות שלא רלוונטיות כרגע, עד שהיא הגיעה למצב שהיא חזרה מחופשה בביתה, אחרי שהיו לה מחשבות, חרדות מאוד קשות, שרוצים לפגוע בה.
<מיכל אחות של נועה: אנחנו התרענו בבית-החולים ואת הצוות שהיא נמצאת במצב פסיכוטי מאוד חמור ובשעה שש בערב, היא תקפה את אחת האחיות במחלקה, תקפה אותה קשות.
<מיכל אחות של נועה: האחות פונתה למיון ואז מאותו רגע, היא נקשרה ל- 24 ימים.
<מיכל אחות של נועה: אני והמשפחה שלי, יצאנו למאבק בעזרתו של רן רזניק וקרן נויבך, נגד הקשירה הזאת.
<מיכל אחות של נועה: אני אספר לכם קצת על הקשירה, כי גם דניאל עבר פה את הקשירה, הוא לא עבר רק בידוד, הוא גם עבר קשירה.
<מיכל אחות של נועה: לקשור בן-אדם בארבע גפיים, לתת לו לעשות את צרכיו בחיתול, אנשים שהם בני 30 והם מודעים לחלוטין למה שקורה להם, לבהות בתקרה, יממות שלמות, שום גירוי אין בחדר – לא טלוויזיה, לא מוסיקה, אין שום דבר.
<מיכל אחות של נועה: המשפחה מורשית לבקר שלוש פעמים בשבוע לרבע שעה.
<מיכל אחות של נועה: כשאנחנו נכנסים לחדר יש צחנה של צרכים ואחותי מושפלת בצורה שאי-אפשר לתאר, איך אנחנו הרגשנו כשהגענו והיינו צריכים לבקר אותה במצב הזה.
<מיכל אחות של נועה: אסור לנו להכניס לה שום דבר לחדר, לא הסכימו שנכניס לה שוקולדים, לא הסכימו שנכניס לה קוקה-קולה.
<מיכל אחות של נועה: הדבר הזה מראה שהצוות בתל-השומר פשוט העניש את אחותי במשך 24 ימים על כך שהיא הכתה את האחות.
<מיכל אחות של נועה: העובדה שאחרי 24 ימים התנהל דיון בבית-המשפט והיתה שם ראש האגף לבריאות הנפש וגם הרופאים במחלקה והם טענו שאחותי היא כל-כך מסוכנת שברגע שישחררו אותה, היא תתקוף.
<מיכל אחות של נועה: שלא משנה לאיזה בית-חולים היא תגיע, היא תתקוף.
<מיכל אחות של נועה: זה כתוב בפרוטוקול של הדיון שאפשר לקרוא אותו.
<מיכל אחות של נועה: אחותי הגיעה יום למחרת לבית-חולים בבאר-שבע, שם מאותו יום היא שוחררה מהקשירה, היא היתה בהשגחה במשך מספר ימים.
<מיכל אחות של נועה: אגב, היא הגיעה למחלקה לא סגורה, מחלקת השהיה בבית-החולים, מחלקה שהיא יחסית פתוחה.
<מיכל אחות של נועה: היא היתה עם השגחה.
<מיכל אחות של נועה: אחרי כמה ימים הוציאו לה את ההשגחה ומאז לא היתה שום קשירה, היא לא היתה קשורה אפילו פעם אחת, היא לא תקפה אף אחד.
אלי אלאלוף: כמה זמן היא שם?
<מיכל אחות של נועה: היא כבר לדעתי חודשיים, חודשיים שם, היא לא נקשרה פעם אחת, לא היתה לה שום קשירה, היא לא תקפה אף אחד במשך הזמן שהיא היתה שם.
<מיכל אחות של נועה: זה לא שהיא בריאה, היא עדיין חולה, היא עדיין חולת סכיזופרניה, אבל עובדה שיש דרך אחרת וצורה יותר אנושית לטפל בחולים ואנחנו עושים דמוניזציה לחולי הנפש, כי אנחנו שוכחים שהאנשים האלו, רבותיי, יש להם כוח עצום, עצום, בכל מה שנוגע לטיפול בחולי נפש.
<מיכל אחות של נועה: הם יכולים לעשות להם מה שהם רוצים.
<מיכל אחות של נועה: עד היום, אף אחד לא ביקר אותם, אף אחד לא בא למר גרינשפון ושאל אותו – למה אתה מחזיק בן-אדם עשר שנים בבידוד?
<מיכל אחות של נועה: איפה הפיקוח?
<מיכל אחות של נועה: איפה הבקרה?
<מיכל אחות של נועה: מי שומר על חסרי הישע?
<מיכל אחות של נועה: ואני רוצה שהוועדה הזאת תשחרר את דניאל, כי הסיפור שלו הוא בדיוק כמו של אחותי ואני בטוחה שברגע שישחררו אותו ויעבירו אותו לבית-חולים אחר, הוא לא יתקוף אף אחד והוא לא יעשה שום דבר ואפשר לטפל בו בצורה אחרת.
<מיכל אחות של נועה: זה פשוט פשע מה שקורה פה.
אלי אלאלוף: את לוקחת אחריות אישית גדולה מדי.
<מיכל אחות של נועה: אני לא לוקחת שום אחריות אישית.
<מיכל אחות של נועה: כמו שלא לקחתי על אחותי.
<מיכל אחות של נועה: בית-החולים האחר לקח עליה אחריות.
אלי אלאלוף: אני שמח על זה.
אלי אלאלוף: אני מבקש, חברת הכנסת מירב בן ארי ואחריה מאיר כהן.
מירב בן ארי: גם אני, נראה לי כמו רוב חברי הכנסת, נחשפנו באמת לתופעה גם אצל קרן נויבך וגם אצלך, ולכן אני כן מסכימה עם חברת הכנסת גרמן שאמנם היה איזה שהוא טיפול, אבל זה לא הגיע לרמה כזאת, כמו שאת דיברת עכשיו, באמת זעזעת אותנו, ברמה כזאת שאנשים באו ושאלו אותך את השאלות, אני לא יודעת, אולי יאירו את עינינו לגבי הפיקוח.
מירב בן ארי: אבל מה שקורה כאן היום, נראה לי שכולנו נחשפנו אליו ביתר שאת מהתקשורת.
מירב בן ארי: תראו, אני יכולה להגיד לכם שגם קראתי היום את הכתבה המקיפה שפורסמה ב-"הארץ".
מירב בן ארי: אני לא יודעת אם הוא היה אתכם אתמול, הכתב.
מירב בן ארי: כתבה באמת מרתקת על הנושא הזה ושמעתי על הפגיעות שסופגים אנשי הצוות.
מירב בן ארי: אני אומרת גם בשמי ואני בטוח גם בשם הוועדה, אין לנו חלילה כל מטרה לחשוף את אנשי הצוות הזה.
מירב בן ארי: אבל מכאן ועד לבוא ולהגיד שעושים דמוניזציה ומה שאת אמרת לגבי הצוות, הדרך ארוכה.
מירב בן ארי: אנחנו צריכים להגן על אנשי הצוות, אבל אנחנו לא, בטח לא לרגע לשכוח את חסרי הישע.
מירב בן ארי: כי אני חושבת על אותה בחורה, אומרת לעצמי, כאילו לבוא לבית-המשפט, כמה היא יכולה להיות מסוכנת?
מירב בן ארי: כמה אותה בחורה, שאני לא יודעת, את אחותה, נכון?
מירב בן ארי: אני אומרת לעצמי, גם לפי מימדיה, לא נראה לי שזה איזה בחורה כזו מאיימת שיכולה לתקוף ואני באמת תוהה עם עצמי ואומרת – מה, למה אי-אפשר היה לתת אמצעי אחר.
מירב בן ארי: את הסיפור של דניאל גם שמעתי וקראתי.
מירב בן ארי: אני באמת תוהה האם אנחנו, ודרך אגב, קראתי היום את הכתבה, אני לא יודעת אם קראתם, שרוב האנשים שם הם כולם יוצאי יחידות מובחרות, המאבטחים וכולם עברו קורס מ"כים וקורס קצינים, זאת אומרת, מה שנקרא מיטב הלוחמים מגנים על בתי-החולים וכנראה בצדק, שמעת שרוב המאבטחים הם הכי בכירים.
יעל גרמן: כן, אתמול נאמר לנו.